Постанова
Іменем України
15 березня 2021 року 
м. Київ
справа № 278/376/18
провадження № 61-7486св19
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Олійник А. С. (суддя-доповідач), Погрібного С. О., Яремка В. В.,
учасники справи:
позивач (відповідач за зустрічним позовом) - Публічне акціонерне товариство «Універсал Банк», 
відповідачі (позивачі за зустрічним позовом): ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , 
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу  ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на рішення Житомирського районного суду Житомирської області від 23 жовтня 2018 року у складі судді Грубіяна Є. О. та постанову Житомирського апеляційного суду від 25 лютого 2019 року у складі колегії суддів: Микитюк О. Ю., Галацевич О. М. Григорусь Н. Й.,
ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних вимог
У лютому 2018 року Публічне акціонерне товариство «Універсал Банк» (далі - ПАТ «Універсал Банк») звернулося до суду з позовом до  ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості.
Позов обґрунтований тим, що 11 липня 2008 року між банком та ОСОБА_1 укладено кредитний договір.
На забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором 11 липня 2008 року між банком та ОСОБА_2 укладено договір поруки. 
Боржник умови договору належним чином не виконав, у зв`язку з чим станом                           на 16 листопада 2017 року утворилася заборгованість у розмірі                                         19 000,00 швейцарських франків.
Позивач просив солідарно стягнути з відповідачів заборгованість за кредитним договором в розмірі 19 000,00 швейцарських франків.
Короткий зміст зустрічних позовних вимог
У квітні 2018 року ОСОБА_1 , ОСОБА_2 звернулися до суду із зустрічним позовом до ПАТ «Універсал Банк» про визнання договору недійсним.
Зустрічний позов обґрунтований тим, що грошове зобов`язання повинно виконуватись у гривнях, умови договору є несправедливими, суперечать принципу добросовісності, створюють істотний дисбаланс договірних прав і обов`язків на шкоду споживача.
Просили суд визнати недійсними кредитний договір з усіма додатками та, застосувавши наслідки недійсності основного правочину, визнати недійсними договори поруки та іпотеки.
Короткий зміст судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій
Рішенням Житомирського районного суду Житомирської області від 23 жовтня 2018 року, яке залишене без змін постановою Житомирського апеляційного суду від 25 лютого 2019 року, первісний позов задоволено. Стягнено з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в солідарному порядку заборгованість за кредитним договором                         від 11 липня 2008 року № 062-2008-2422 в розмірі 19 000,00 швейцарських франків, що еквівалентно 580 154,42 грн. Стягнено з відповідачів судові витрати по                              4 351,16 грн з кожного. У зустрічному позові відмовлено.
Задовольнивши первісний позов та відмовивши у зустрічному позові, суд першої інстанції, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, виходив з того, що банк з метою захисту своїх порушених прав, що знайшли своє відображення у порушенні відповідачами умов кредитного договору та взятих на себе зобов`язань, звернувся до суду з позовом про стягнення заборгованості, як одним із способів та видів такого захисту. На сьогодні кредитний договір є чинним, оскільки позичальник не дотрималася зобов`язань з повернення грошових коштів, а у зв`язку з тривалим порушення боргових зобов`язань у причинно-наслідковому зв`язку виникла заборгованість. Стягнення частини заборгованості є правом стягувача.
Доводи позичальника та поручителя про не отримання кредиту, неправильне нарахування відсоткової ставки та некоректне зарахування спрямовуваних коштів з урахуванням поданих ними заяв про реструктуризацію заборгованості є такими, що підтверджують фактичне визнання відповідачами за первісним позовом отримання кредиту і здійснення розрахунків відповідно до чинних у банку правил. Направлення таких заяв після звернення банку до суду із позовом є підтвердженням помилкової позиції позичальників.
Короткий зміст вимог касаційної скарги
У квітні 2019 року ОСОБА_1 , ОСОБА_2 звернулися до Верховного Суду з касаційною скаргою на рішення Житомирського районного суду Житомирської області від 23 жовтня 2018 року та постанову Житомирського апеляційного суду від 25 лютого 2019 року, просили скасувати оскаржувані судові рішення, направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.
Аргументи учасників справи
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу
Касаційна скарга мотивована тим, що оскаржувані судові рішення є незаконними, ухвалені з неправильним застосуванням норм матеріального права і порушенням норм процесуального права.
Суди неповно з`ясували всі обставини справи, не звернули увагу, що грошове зобов`язання повинно виконуватись у гривнях, умови договору є несправедливими, суперечать принципу добросовісності, створюють істотний дисбаланс договірних прав і обов`язків на шкоду споживача. Визначений умовами договору еквівалент позики в гривнях виплачений.
Посилаються на правовий висновок, викладений у постанові Верховного Суду України від 02 липня 2014 року у справі № 6-79цс14 щодо валюти боргу.
Аргументи інших учасників справи
Відзив ПАТ «Універсал Банк» на касаційну скаргу мотивований тим, що оскаржувані судові рішення є законними, ухвалені з додержанням норм матеріального і процесуального права. 
Помилковим є посилання в касаційній скарзі щодо отримання кредиту у гривні, оскільки спростовується кредитним договором, згідно з яким надано кошти в розмірі 19 000,00 швейцарських франків.
Безпідставним є посилання в касаційній скарзі щодо виконання зобов`язання у гривні, оскільки згідно з пунктом 1.5 кредитного договору погашення боргу та платежів за кредитом здійснюється у валюті кредиту.
Посилаючись на порушення банком статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (далі - Закон), відповідачі за первісним позовом не вказують які саме пункти порушив банк і на підтвердження цього не надають будь-яких доказів.
Фактичні обставини справи, встановлені судами
Суди встановили, що 11 липня 2008 року між сторонами укладено кредитний договір, договори поруки та іпотеки.
Згідно з кредитним договором банк надав в строкове платне користування до 10 липня 2018 року грошові кошти в розмірі 49 465,00 швейцарських франків, що еквівалентно 231 891,92 грн, зі сплатою 10,95 процентів річних до 10 липня 2038 року. Пізніше до цих договорів вносились зміни щодо відсоткової ставки та інших положень (Т. 1, а. с. 10-53).
23 серпня 2017 року банк звернувся, а 5 та 6 вересня 2017 року відповідачі отримали досудову вимогу про повернення простроченої заборгованості, строк виконання договору настає на шістдесят перший день з моменту її отримання (Т. 1, а. с. 59, 60). Позов подано до спливу шестимісячного строку від цієї дати.
Станом на 16 листопада 2017 року утворилась заборгованість за кредитним договором в розмірі 19 000,00 швейцарських франків, з яких: за тілом кредиту - 366,68 швейцарських франків, за процентами - 3 213,93 швейцарських франків, за непогашеним тілом кредиту 15 419,19 швейцарських франків (Т. 1, а. с. 55-57).
Суд першої інстанції встановив, що 11 липня 2008 року ОСОБА_1 отримала у власність за договором купівлі - продажу квартиру  АДРЕСА_1                       (а. с. 158-161).
Рух справи в суді касаційної інстанції
Ухвалою Верховного Суду від 20 травня 2019 року відкрито касаційне провадження у справі, витребувано матеріали справи, відмовлено у задоволенні клопотання про зупинення виконання рішення Житомирського районного суду Житомирської області від 23 жовтня 2018 року та постанови Житомирського апеляційного суду від 25 лютого 2019 року.
У червні 2019 року справа надійшла до Верховного Суду.
Ухвалою Верховного Суду від 04 вересня 2019 року зупинено виконання рішення Житомирського районного суду Житомирської області від 23 жовтня 2018 року до закінчення касаційного розгляду справи.

Позиція Верховного Суду
Відповідно до пункту 2 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 15 січня 2020 року № 460-ІХ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» (далі - Закон № 460-ІХ) касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом (08 лютого 2020 року).
Касаційна скарга у цій справі подана у квітні 2019 року, а тому вона підлягає розгляду в порядку, що діяв до набрання чинності Законом № 460-ІХ.
Відповідно до статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. 
Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Вивчивши матеріали цивільної справи, зміст оскаржуваних судових рішень, обговоривши доводи касаційної скарги, відзиву на неї, Верховний Суд дійшов висновку про залишення касаційної скарги без задоволення з таких підстав.
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
Згідно зі статтями 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (стаття 627 ЦК України).
Згідно з частиною першою статті 638 ЦК України істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (стаття 526 ЦК України).
Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).
Задовольнивши первісний позов та відмовивши у зустрічному позові, суд першої інстанції, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, виходив з того, що банк з метою захисту своїх порушених прав звернувся до суду з позовом про стягнення заборгованості, використавши один із способів такого захисту. На сьогодні кредитний договір є чинним, позичальник не дотрималася зобов`язань з повернення грошових коштів, тому у зв`язку з тривалим порушення боргових зобов`язань виникла заборгованість. Стягнення частини заборгованості є правом стягувача.
Суди вказали, що доводи позичальника та поручителя про неотримання кредиту, неправильне нарахування відсоткової ставки та некоректне зарахування спрямовуваних коштів з урахуванням поданих ними заяв про реструктуризацію заборгованості є такими, що підтверджують фактичне визнання відповідачами за первісним позовом отримання кредиту і здійснення розрахунків відповідно до діючих у банку правил. Направлення таких заяв після звернення банком до суду із позовом тільки чергове підтвердження хибності позиції позичальників.
Відповідно до частини першої статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.
Згідно з частиною першою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.
Суди встановили, що договір містить зазначену суму кредиту, мету надання кредиту; форми його забезпечення; розмір процентів за користування кредитом; суму кредиту та її складові, строк, на який надається кредит, детальний розпис загальної вартості платежів за договором, що включає в себе суми платежів із повернення кредиту та строки їх здійснення, процентів, комісійних винагород, інших супутніх платежів, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги та розрахунок сукупної вартості кредиту і реальної процентної ставки; можливість та наслідки дострокового повернення кредиту та його умови.
Суди проаналізували відповідність укладеного між сторонами договору положенням частини першої статті 203, статті 215 ЦК, за якими зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, а підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.
Відносини між споживачами товарів, робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг різних форм власності, встановлює права споживачів, а також визначає механізм їх захисту та основи реалізації державної політики у сфері захисту прав споживачів регулює Закон.
Згідно з частинами першою, другою статті 11 Закону договір про надання споживчого кредиту укладається між кредитодавцем та споживачем, відповідно до якого кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере зобов`язання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобов`язується повернути їх разом з нарахованими відсотками. Перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов`язаний повідомити споживача у письмовій формі про: особу та місцезнаходження кредитодавця; кредитні умови, зокрема: мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; форми його забезпечення; наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов`язаннями споживача; тип відсоткової ставки; суму, на яку кредит може бути виданий; орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов`язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо); строк, на який кредит може бути одержаний; варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; можливість дострокового повернення кредиту та його умови; необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати детальнішу інформацію; переваги та недоліки пропонованих схем кредитування.
Відповідно до частини п`ятої статті 11 Закону до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими: для надання кредиту необхідно передати як забезпечення повну суму або частину суми кредиту чи використати її повністю або частково для покладення на депозит, або викупу цінних паперів, або інших фінансових інструментів, крім випадків, коли споживач одержує за таким депозитом, такими цінними паперами чи іншими фінансовими інструментами таку ж або більшу відсоткову ставку, як і ставка за його кредитом; споживач зобов`язаний під час укладення договору укласти інший договір з кредитодавцем або третьою особою, визначеною кредитодавцем, крім випадків, коли укладення такого договору вимагається законодавством та/або коли витрати за таким договором прямо передбачені у складі сукупної вартості кредиту для споживача; передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки; встановлюються дискримінаційні стосовно споживача правила зміни відсоткової ставки.
Частиною п`ятою статті 18 Закону передбачена можливість визнання недійсними лише окремих умов договору, а не цивільно-правового договору в цілому і лише у разі визнання цих положень договору несправедливими.
Отже, за змістом статтей 11, 18 Закону до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема про встановлення обов`язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; передбачення зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати в договори зі споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінене або визнане недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.
Несправедливими є положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, зокрема, щодо плати за обслуговування кредиту та плати за дострокове його погашення, і це є підставою для визнання таких положень недійсними (окремих положень, а не договору в цілому).
Перевіривши доводи апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції не встановив порушення зазначених вище норм матеріального права при укладанні сторонами кредитного договору, а встановив, що позичальнику було надано всю необхідну інформацію, передбачену частинами другою, четвертою статті 11 Закону; сторони узгодили всі істотні умови договору, а саме: суму кредиту, дату видачі кредиту, його розмір та цілі, відсоткову ставку, умови повернення кредиту, нарахування та сплати відсотків, порядок сплати за кредит, порядок зміни та припинення дії договору, відповідальність сторін за невиконання або неналежне виконання умов договору. Позивач особистим підписом засвідчила свою згоду з умовами договору та фактично отримала кредит, що підтверджено меморіальними ордерами. 
Суд першої інстанції встановив, що14 липня 2008 року за меморіальними ордерами ОСОБА_1 отримала 49 465,00 швейцарських франків.
Суди дійшли висновку, що ОСОБА_1 мала необхідний обсяг цивільної дієздатності, її волевиявлення було вільним та відповідало внутрішній волі; виконання банком зазначених умов підтверджено особистим підписом позивача у кредитному договорі, її заявою про надання кредиту, на момент укладення кредитного договору позивач не заперечувала змісту цього правочину. На спростування встановлених судами обставин позичальник не надала належні та допустимі докази. Протягом тривалого часу ОСОБА_1 виконувала свої обов`язки за договором із повернення кредитних коштів, сплати процентів та інших платежів за користування кредитом, що підтверджено письмовими доказами у справі.
Помилковим є посилання в касаційній скарзі щодо отримання кредиту у гривні, оскільки спростовується кредитним договором, згідно з яким надано кошти в розмірі 49 465,00 швейцарських франків, що дорівнює екввіваленту 231891,92 грн за курсом НБУ на день укладення договору.
Безпідставним є посилання в касаційній скарзі щодо виконання зобов`язання у гривні, оскільки згідно з пунктом 1.5 кредитного договору погашення боргу та платежів за кредитом здійснюється у валюті кредиту.
Посилаючись на порушення банком статті 11 Закону, відповідачі за первісним позовом не вказують, які саме пункти порушив банк і на підтвердження цього не надають будь-яких доказів.
Доводи касаційної скарги про те, що суди стянули заборгованість у іноземній валюті, що заборонено законодавством України, посилаючись на постанову Верховного Суду України від 02 липня 2014 року № 6-79цс14, є безпідставними.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц, провадження № 14-446цс18, відступила від правового висновку викладеного у постанові Верховного Суду України від 02 липня 2014 року                    № 6-79цс14, виклавши правову позицію про те, що гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику.
Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, не суперечить законодавству.
Крім того, висновки про можливість ухвалення судом рішення про стягнення боргу в іноземній валюті містяться у постановах Великої Палати Верховного Суду                                 від 04 липня 2018 року у справі № 761/12665/14-ц, провадження № 14-134цс18, від 12 грудня 2018 року у справі № 703/1181/16-ц, провадження № 14-442цс18.
Доводи касаційної скарги про несправедливість умов договору є необгрунтованими, зводяться до цитат законів та підзаконних актів, посилання на постанови Верховного Суду України  від 12 вересня 2012 року та від 25 вересня 2013 року, такі самі  посилання викладено і у зустрічному позові.
ОСОБА_1 , ОСОБА_2 не вказують, які норми матеріального та процесуального права порушили суди. 
Верховний Суд зазначає, що  у зустрічному позові вони також не посилалася конкретно, які саме положення договору є несправедливими з огляду на законодавство. 
Інші доводи касаційної скарги аналогічні доводам апеляційної скарги, зводяться до незгоди з судовими рішеннями у справі та переоцінки доказів у справі, проте встановлення обставин справи і перевірка їх доказами не належить до компетенції суду касаційної інстанції.
Висновки Верховного Суду за результатами розгляду касаційної скарги
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
Перевіривши правильність застосування судами норм матеріального і процесуального права, Верховний Суд дійшов висновку про залишення касаційної скарги без задоволення, а оскаржуваних судових рішень без змін.
Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Оскільки у цій справі оскаржувані судові рішення підлягають залишенню без змін, то розподіл судових витрат Верховний Суд не здійснює.
Відповідно до частини третьої статті 436 ЦПК України суд касаційної інстанції у постанові за результатами перегляду оскаржуваного судового рішення вирішує питання про поновлення його виконання (дії).
Враховуючи те, що ухвалою Верховного Суду від 04 вересня 2019 року зупинено виконання рішення Житомирського районного суду Житомирської області                                від 23 жовтня 2018 року до закінчення касаційного розгляду справи, то виконання рішення на підставі частини третьої статті 436 ЦПК України підлягає поновленню.
Керуючись статтями 400, 401, 416, 419, 436 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду,
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2  залишити без задоволення.
Рішення Житомирського районного суду Житомирської області від 23 жовтня 2018 року та постанову Житомирського апеляційного суду від 25 лютого 2019 року залишити без змін.
Поновити виконання рішення Житомирського районного суду Житомирської області                                від 23 жовтня 2018 року.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
Судді:                                                                                                           А. С. Олійник
С. О. Погрібний 
В. В. Яремко