Постанова 
Іменем України
17 березня 2021 року
м. Київ
справа № 676/5479/18
провадження № 61-4555св20
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: 
головуючого - Висоцької В. С.,
суддів: Грушицького А. І., Калараша А. А. (суддя-доповідач), Петрова Є. В.,                   Ткачука О. С., 
учасники справи:
позивач за первісним позовом  - ОСОБА_1 ,
відповідач за первісним позовом   -  ОСОБА_2 ,
відповідач за первісним позовом   - ОСОБА_3 ,
третя особа за зустрічним позовом   - ОСОБА_4 , 
розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_3 на постанову Хмельницького апеляційного суду від                             13 січня 2020 року у складі колегії суддів:  Ярмолюка О. І., Спірідонової Т. В.,                      Янчук Т. О., у справі за позовом  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання права власності на частку у спільному сумісному майні подружжя та за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , третя особа - ОСОБА_4 , про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя, його поділ та відшкодування шкоди,
ВСТАНОВИВ:
Описова частина
Короткий зміст позовних вимог
У серпні 2018 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання права власності на частку у спільному сумісному майні подружжя.
З урахуванням уточнень до позовної заяви ОСОБА_1 зазначала, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_5 , з яким вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з 16 червня 1973 року до 19 травня 1983 року. За договором купівлі-продажу від                     01 квітня 1983 року ОСОБА_5 придбав ј частку житлового будинку з надвірними будівлями по АДРЕСА_1 , яка складалася з жилої кімнати площею 14,5 кв.м, кухні площею 8,2 кв.м, Ѕ частки коридору площею 1,5 кв.м, Ѕ частки тамбура. Після реконструкції житла Кам`янець-Подільський міськрайонний суд Хмельницької області рішенням від 29 червня 2005 року визнав за ОСОБА_5 право власності на самовільно збудовану частину будинку АДРЕСА_1 , що складає 43/100 частки домоволодіння, розміром 11,70х7,10 м, загальною площею 29,30 кв.м, у тому числі житловою - 11,30 кв.м, прибудову до нього розміром 4,65х2,30 м і сарай розміром 4,00х2,40 м. 
Спірне домоволодіння набуто позивачем та   ОСОБА_5 за спільні кошти та належало їм на праві спільної сумісної власності, а частки подружжя в цьому майні є рівними, внаслідок чого 43/200 частки домоволодіння належить їй особисто та не може бути об`єктом спадкування.
Позивач остаточно просила суд визнати за нею право власності на 43/200 частки домоволодіння на АДРЕСА_1 ( а.с. 2-3, том 1; а.с. 166-168, том 2).
Ухвалою Кам`янець-Подільського міськрайонного суду Хмельницької області від 14 листопада 2018 року до участі у справі як співвідповідача залучено  ОСОБА_3 .
У січні 2019 року ОСОБА_3 звернулася до суду з зустрічним позовом до                   ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , третя особа - ОСОБА_4 , про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя, його поділ і відшкодування шкоди.
З урахуванням уточнень та збільшення позовних вимог, ОСОБА_3 обґрунтовувала їх тим, що з червня 1982 року вона та ОСОБА_5 проживали однією сім`єю без реєстрації шлюбу та вели спільне господарство, а з 21 червня 1983 року  перебували в зареєстрованому шлюбі. 01 квітня 1983 року ними за спільні кошти придбано житловий будинок із надвірними будівлями на АДРЕСА_1 . Вказаний будинок знаходився в аварійному стані, тому на його місці позивач і ОСОБА_5 побудували новий будинок. Рішенням Кам`янець-Подільського міськрайонного суду Хмельницької області від 29 червня 2005 року визнано за ОСОБА_5 право власності на житловий будинок АДРЕСА_1 . Цей будинок набутий нею і ОСОБА_5 за час шлюбу та є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
На підставі державного акта на право власності на земельну ділянку серії ЯГ                     № 961141, договору про поділ земельної ділянки від 28 лютого 2008 року та договору дарування від 23 квітня 2008 року ОСОБА_5 набув право спільної власності в рівних частках на земельну ділянку площею 0,0222 га кадастровий номер 6810400000:04:002:0078, земельну ділянку площею 0,0158 га кадастровий номер 6810400000:04:002:0080 та земельну ділянку площею 0,0120 кадастровий номер 6810400000:04:002:0079. На цих земельних ділянках розташований будинок, який є спільною сумісною власністю подружжя, тому відповідно до статті 120 ЗК України та статті 377 ЦК України право власності на Ѕ частку земельних ділянок має перейти до позивача.
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 помер, внаслідок чого відкрилася спадщина на нерухоме майно, яке належало останньому на праві власності. Позивач,                 ОСОБА_4 і ОСОБА_2 є спадкоємцями ОСОБА_5 першої черги за законом і прийняли спадщину в установленому законом порядку, разом із тим, ОСОБА_1 і ОСОБА_2 не визнають її право на спірне майно.
Оскільки ОСОБА_1 пред`явила безпідставний первісний позов, тому ОСОБА_3 не може оформити спадщину, володіти та розпоряджатися майном, до того ж, оспорюючи право власності на будинок, ОСОБА_1 поширює неправдиві відомості, порочить чесне ім`я її та ОСОБА_5 . У зв`язку з цим, позивачка хворіла, понесла витрати на лікування, поїздки до суду, копіювання документів і поштові відправлення, а також їй завдано душевних страждань.
За таких обставин ОСОБА_3 остаточно просила суд:
- визнати житловий будинок і земельні ділянки, розташовані по АДРЕСА_1 , спільною сумісною власністю її та ОСОБА_5 ;
- в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя визнати за нею,                      ОСОБА_3 , право власності на: 43/200 частки домоволодіння на АДРЕСА_1 ј частку земельної ділянки площею 0,0222 га кадастровий номер 6810400000:04:002:0078, Ѕ частку земельної ділянку площею 0,0158 га кадастровий номер 6810400000:04:002:0080; Ѕ частку земельної ділянки площею 0,0120 кадастровий номер 6810400000:04:002:0079;
- стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3   5 000,00 грн моральної шкоди;
- стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 2 997,30 грн майнової шкоди;
- стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 3 000,00 грн витрат на правову допомогу ( а.с.2-6, 64-68, том 2).
Ухвалою Кам`янець-Подільського міськрайонного суду Хмельницької областівід 25 квітня 2019 року вказані позови були  об`єднані судом першої інстанції в одне провадження ( а.с 120, том 2).
 Короткий зміст судових рішень 
Рішенням Кам`янець-Подільського міськрайонного суду Хмельницької області від 5 липня 2019 року в задоволенні первісного та зустрічного позовів відмовлено                         ( а. с. 201-203, том 2).
Відмовляючи у задоволенні первісного позову, суд першої інстанції виходив з того, що об`єкт, який був придбаний під час шлюбу з ОСОБА_1 на даний час фактично перестав існувати. ОСОБА_1 не надала доказів, що житловий будинок з надвірними будівлями біля нього, який зареєстрований на даний час за                     ОСОБА_5 , є спільним майном подружжя, створений за їх спільні кошти, в якому їй належить Ѕ частка.
Відмовляючи у задоволенні зустрічного позову, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_3 не надала доказів щодо порушення її права на частку в спільному майні подружжя, відсутня відмова нотаріуса в оформленні права на спадщину після смерті ОСОБА_5 , ОСОБА_3 не позбавлена права оформити свої права на будинок АДРЕСА_1 в нотаріальній конторі, тому вимоги ОСОБА_3 про захист права власності, відшкодування майнової та моральної шкоди не підлягають задоволенню через відсутність спору.
Постановою Хмельницького апеляційного суду від 13 січня 2020 року рішення Кам`янець-Подільського міськрайонного суду Хмельницької області від 05 липня 2019 року змінено в частині мотивів відмови у його задоволенні в частині зустрічного позову.
У решті рішення залишено без змін.
Змінюючи мотиви відмови у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3 , суд апеляційної інстанції виходив з безпідставності позовних вимог, оскільки                     ОСОБА_5 провів реконструкцію будинку за час шлюбу з ОСОБА_3  не за спільні кошти подружжя, а за власні кошти.
Стосовно позовних вимог ОСОБА_3 про стягнення майнової та моральної шкоди  суд апеляційної інстанції виходив з того, що  ОСОБА_3 не надала доказів щодо  вчинення ОСОБА_1 неправомірних дій, які знаходяться у прямому причинному зв`язку із завданням ОСОБА_3 майнової та моральної шкоди.
Надходження касаційної скарги та рух скарги в суді касаційної інстанції
У березні 2020 року ОСОБА_3 подала до Верховного Суду касаційну скаргу на постанову Хмельницького апеляційного суду від 13 січня 2020 року,  у якій просить скасувати постанову апеляційного суду та ухвалити нове рішення про задоволення її зустрічного позову.
Ухвалою Верховного Суду від 28 вересня 2020 року  поновлено ОСОБА_3 строк касаційного оскарження, відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою та витребувано з Кам`янець-Подільського міськрайонного суду Хмельницької області матеріали цивільної справи № 676/5479/18 .
У грудні 2020 року матеріали цивільної справи надійшли до Верховного Суду.
Ухвалою Верховного Суду від 03 березня  2021 року справу призначено до судового розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи, у складі колегії з п`яти суддів. 
Межі та підстави касаційного перегляду
Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).
В ухвалі Верховного Суду від 14 грудня 2020 року зазначено, що наведені у касаційній скарзі доводи містять підстави для відкриття касаційного провадження передбачені пунктом 1 частини другої статті 389 ЦПК України, а саме суд апеляційної інстанції неправильно застосував положення статей 11, 15, 16, 190, 321, 328, 368 ЦК України, статей 60, 63 СК України, статей 4, 76-79, 82 ЦПК України, оскільки не врахував правові висновки, викладені в постанові Верховного Суду від 27 лютого 2019 року, у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17, у постанові Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав».
Окрім того, касаційна скарга мотивована тим, що  ОСОБА_3 та ОСОБА_5 , перебуваючи у шлюбі, побудували новий житловий будинок, а не здійснили реконструкцію старого житлового будинку, тому вказаний житловий будинок є їх спільною  сумісною власністю. Відповідно до статті 60 СК України вказаний житловий будинок презюмується, як спільне майно подружжя, спростувати вказану презумпцію має право лише другий із подружжя.
Суди прийшли до помилкового висновку про віднесення спірного будинку до приватної власності ОСОБА_5 .
Відповідно до статті 120 ЗК України право власності на Ѕ частку  земельної ділянки, розташованої під  частиною житлового будинку в порядку поділу майна подружжя має перейти до ОСОБА_3 .
З аналізу доводів касаційної скарги встановлено, що постанова апеляційного суду оскаржується тільки в частині зустрічних позовних вимог .
Доводи інших учасників справи
Інші учасники справи не скористалися своїм правом на подання відзиву на касаційну скаргу.
Фактичні обставини справи
Судами було встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_5 перебували в зареєстрованому шлюбі з 16 червня 1973 року до 19 травня 1983 року ( а. с.7, том 1).
ОСОБА_5 під час шлюбу з ОСОБА_1 01 квітня 1983 року придбав у власність ј частку будинку загальною площею 26,7 кв. м у тому числі житловою площею               14,5 кв. м з надвірними будівлями в АДРЕСА_1 , яка складається з жилої кімнати 14,5 кв. м, кухні 8,2 кв. м, ј частки коридору 1,5 кв. м, Ѕ частки тамбура і розташована на земельній ділянці площею 2547 кв. м ( а.с.9-10, том 1).
21 червня 1983 року ОСОБА_5 зареєстрував шлюб із ОСОБА_3 ( а.с.9, том 2).
Рішенням Кам`янець-Подільського міськрайонного суду від 29 червня 2005 року за ОСОБА_5 визнано право власності на самовільно збудовану частину будинку АДРЕСА_1 , що складає 43% будинковолодіння, розміром 11,70 х 7,10 кв. м загальною площею 29,30 кв. м, у тому числі житловою площею 11,30 кв. м, прибудову до нього розміром                                    4,65 х 2,30 м та побудований сарай розміром 4,0 х 2,40 м ( а. с. 11, том 1). 
Право власності ОСОБА_5 на 43/100 частки жилого будинку АДРЕСА_1 зареєстровано Кам`янець-Подільським МБТІ 13 грудня 2005 року ( а.с.12, том 1).
Згідно довідки-характеристики з інвентаризаційної справи МБТІ за ОСОБА_5 зареєстровано 43/100 частки домоволодіння на АДРЕСА_1 , яка складається з будинку (літ. А-1) загальною площею 67,9 кв. м в тому числі житловою 32,3 кв. м, веранди (літ. а), веранди (літ. а 1), сараю (літ. В), дерев`яного сараю (літ. в), сараю (літ. Ж) ( а.с.13, том 1).
Згідно договору поділу земельної ділянки від 08 лютого 2008 року у власність ОСОБА_5 перейшла земельна ділянка площею 0,0120 га, у власність                ОСОБА_6 - земельна ділянка площею 0,0158 га, яка розташована на АДРЕСА_1 ( а.с.21-22, том 2). 
Згідно договору дарування земельної ділянки від 03 квітня 2008 року ОСОБА_5 отримав у дар від ОСОБА_6 земельну ділянку площею 0,0158 га, яка розташована на АДРЕСА_1 ( а. с.23, том 2).
Право власності ОСОБА_5 на земельні ділянки підтверджується державним актом на право власності на земельну ділянку від 17 березня 2008 року серія ЯГ              № 961121 та від 16 травня 2008 року серія ЯГ № 974032 ( а.с.24,25, том 2).
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 помер ( а. с. 6, том 1).
Вишневою міською державною нотаріальною конторою Київської області заведено спадкову справу до майна померлого ОСОБА_5 .
З заявою про прийняття спадщини звернулася ОСОБА_3 - дружина,                  ОСОБА_4 - донька, ОСОБА_2 - донька. В подальшому ОСОБА_4 відмовилась від прийняття спадщини на користь матері -   ОСОБА_3 ( а. с.81-100).
Мотивувальна частина 
Позиція Верховного Суду
Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Перевіривши наведені у касаційній скарзі доводи, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду вважає, що касаційна скарга  підлягає  частковому задоволенню, виходячи з наступних підстав.
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права 
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Відмовляючи у задоволенні зустрічного позову, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_3 не надала доказів порушення її права на частку в спільному майні подружжя, відсутня відмова нотаріуса в оформленні права на спадщину після смерті ОСОБА_5 , а тому   ОСОБА_3 не позбавлена можливості оформити свої права на будинок АДРЕСА_1 в нотаріальній конторі. Вимоги ОСОБА_3 про захист права власності, відшкодування майнової та моральної шкоди не підлягають задоволенню через відсутність спору.
Змінюючи мотиви відмови у задоволенні  зустрічних позовних вимог, суд апеляційної інстанції виходив з того, що у справі відсутні докази про те, що                 ОСОБА_5 провів реконструкцію будинку за час шлюбу з ОСОБА_3 та за спільні кошти подружжя, тому у задоволенні зустрічних позовних вимог відмовлено з підстав їх недоведеності, а не через їх безпідставність.
Стосовно позовних вимог про стягнення майнової та моральної шкоди  суд апеляційної інстанції виходив з того, що  ОСОБА_3 не надала доказів щодо  вчинення ОСОБА_1 неправомірних дій, які знаходяться у прямому причинному зв`язку із завданням ОСОБА_3 майнової та моральної шкоди.
Колегія суддів не може повністю погодитися з указаними висновками суду апеляційної інстанції  з огляду на наступне.
Щодо позовних вимог про визнання житлового будинку спільною сумісною власністю та визнання права власності на нього в порядку поділу майна подружжя, колегія суддів зазначає наступне.
Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України (статті 22 КпШС України) та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.
Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими чинниками, як час набуття майна та кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття).
Норми статті 60 СК України застосовано правильно, якщо набуття майна відповідає цим критеріям.
Таким чином, у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане.
Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.
Вказана правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17.
Окрім того, правом на спростування режиму спільно сумісного майна подружжя під час поділу майна подружжя наділений тільки другий з подружжя.
Згідно із частинами другою та третьою статті 372 ЦК України, статті 70 СК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється.
Відповідно до частини першої статті 62 СК України якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Судами було встановлено, що ОСОБА_5 з 01 квітня 1983 року на підставі договору купівлі-продажу на праві власності належала ј частки будинку  з надвірними будівлями за адресою:  АДРЕСА_1 , яка складалася з жилої кімнати 14,5 кв.м, кухні 8,2 кв.м. та Ѕ частки коридора 1,5 кв.м, Ѕ частки тамбуру.
В подальшому ОСОБА_5 здійснив самочинне будівництво, на яке на підставі рішення  Кам`янець-Подільського міськрайонного суду від 29 червня 2005 року за ОСОБА_5 визнано право власності.
На підставі вказаного судового рішення, 13 грудня 2005 року за ОСОБА_5 було зареєстровано право власності на 43/100 частки житлового будинку АДРЕСА_1 , тобто під час перебування у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_3 .
Разом з тим, судами не було встановлено, яке саме самочинне будівництво було здійснено ОСОБА_5 та на яке саме самочинне будівництво за ним було визнано право власності.
Зокрема, з копій рішень Кам`янець-Подільського міськрайонного суду від 29 червня 2005 року у цивільній справі № 2-2738, наданих ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , вбачається, що судами у вказаній справі цивільній справі було встановлено відмінні обставини справи та визнано за ОСОБА_5 право власності на різні об`єкти забудови.
Так, з належним чином завіреної копії рішення Кам`янець-Подільського міськрайонного суду від 29 червня 2005 року ( а.с.11, том 1) вбачається, що судом було встановлено, що  будинок  був глинобитний і не відповідав вимогам для проживання, тому ОСОБА_5 побудував новий будинок розміром 11,70х7,10 кв.м, загальною площею 29,30 кв. м, у тому числі житловою площею 11,30 кв.м, та прибудував до нього прибудову розмірами 4,65х2,30 м. Вказане свідчить про те, що                             ОСОБА_5 було побудовано новий житловий будинок, тобто створено новий об`єкт нерухомого майна.  Проте в резолютивній частині рішення судом визнано за ОСОБА_5 право власності на самовільно збудовану частину будинку АДРЕСА_1 , що складає 43 % будинковолодіння, розміром 11,70х7,10 кв.м, загальною площею 29,30 кв.м, у тому числі житловою - 11,30 кв.м, прибудову до нього розміром 4,65х2,30 м та побудований сарай розміром 4,00х2,40 м.
З належним чином завіреної копії рішення Кам`янець-Подільського міськрайонного суду від 29 червня 2005 року (а. с. 17, том 2) вбачається, що судом було встановлено, що за власні кошти  зі свого матеріалу  без відповідного проекту  прибудували до квартири прибудову розмірами 2,30х4,65 м та здійснили перепланування в результаті чого отримали приміщення: житлова  кімната площею 11,3  кв.м, кухня площею 10,3 кв.м, веранда площею 7,7 кв.м.  Таким чином, судом встановлено, що було здійснено лише самочинну прибудову до житлового будинку. Судом було визнано за ОСОБА_5 право власності на самочинно збудовану прибудову до частини житлового будинку АДРЕСА_1 розміром 4,65х2,30 м, та побудований сарай розміром 4,00х2,40 м.
Суд апеляційної інстанції, приймаючи до уваги вказане рішення суду, вказаним розбіжностям оцінки не надав.
Таким чином, судами не було встановлено, яке саме самочинне будівництво було здійснено ОСОБА_5 , а саме: не встановлено, чи є  житловий будинок АДРЕСА_1 новоствореним об`єктом нерухомого майна, право власності на яке було зареєстроване за ОСОБА_5 у 2005 році під час перебування у шлюбі з ОСОБА_3 , чи у 2005 році                          ОСОБА_5 було здійснено лише  прибудову до спірного житлового будинку .
Суд апеляційної інстанції прийшов до передчасного висновку що спірне житлове приміщення після самочинної перебудови є особистою власністю ОСОБА_5 .
Встановлення вказаних  обставин є обов`язковим для визначення об`єму  майна,  яке є спільним сумісним майном подружжя ОСОБА_5 та ОСОБА_3 ,  Ѕ частка якого належить ОСОБА_3 як другому з подружжя на підставі статті 60, 70 СК України, чи на підставі статті 62 СК України, у разі встановлення необхідних обставин.
Колегія суддів зазначає, що є помилковими висновки суду апеляційної інстанції про те, що житловий будинок не може бути визнано спільною сумісною власністю подружжя, оскільки рішенням Кам`янець-Подільського міськрайонного суду від      29 червня 2005 року у цивільній справі № 2-2738 було встановлено, що самочинне будівництво  було здійснено ОСОБА_5 за власні кошти та зі свого матеріалу.
Проте, висновки судущодо здійснення самочинного будівництва  ОСОБА_5 за власні кошти у цивільній справі № 2-2738  були спричинені необхідністю встановити хто саме зі співвласників будинку зробив вказане будівництво, оскільки на час розгляду судом спору власниками вказаного житлового будинку були ОСОБА_5 та ОСОБА_6 . 
Окрім того, під час розгляду спору про визнання права власності на самочинно збудоване нерухоме майно, суди не наділені необхідністю встановлювати обставини чи збудоване спірне нерухоме майно за спільні кошти подружжя чи за особисті кошти одного з подружжя. Вказані обставини підлягають встановленню тільки під час розгляду справи про поділ майна подружжя.
Стосовно позовних вимог щодо визнання земельних ділянок спільним майном подружжя та визнання на них права власності в порядку поділу майна подружжя колегія суддів зазначає наступне.
Якщо на такій земельній ділянці знаходиться будинок, будівля, споруда, що є спільною сумісною власністю подружжя, то у разі поділу будинку, будівлі, споруди між подружжям та виділу конкретної частини будинку, будівлі, споруди до особи, яка не мала права власності чи користування земельною ділянкою переходить це право у розмірі частки права власності у спільному майні будинку, будівлі, споруди відповідно до статті 120 ЗК України, статті 377 ЦК України.
Відповідно до частини першої статті 377 ЦК України до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача).
Частиною першою статті 120 ЗК України передбачено, що у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення.
Аналогічний висновок міститься у постанові Верховного Суду України  від 09 грудня 2015 року № 6-814цс15.
Тобто за загальним правилом, закріпленим у частині першій статті 120 ЗК України, особи, які набули права власності на будівлю чи споруду, стають власниками земельної ділянки на тих самих умовах, на яких вона належала попередньому власнику.
Таким чином, особа, яка набула право власності на нерухоме майно, має також і право на земельну ділянку, на якій це майно розміщено та яка необхідна для обслуговування нерухомого майна.
Судами було встановлено, що на підставі договору про поділ земельної ділянки від 28 лютого 2008 року та договору дарування від 23 квітня 2008 року на праві власності ОСОБА_5 належали земельні ділянки площею 0,0120 га та площею 0,0158 га, які розташовані на АДРЕСА_1 .
Таким чином, у разі визнання за ОСОБА_3 права власності на частку спірного житлового будинку вона має право на пропорційну до неї частку земельної ділянки, наданої для обслуговування житлового будинку та господарських споруд.
Суд апеляційної інстанції на вказане не звернув увагу, у зв`язку з чим прийшов до передчасного висновку про недоведеність позовних вимог ОСОБА_3 щодо поділу майна подружжя.
Колегія суддів погоджується з висновками суду апеляційної інстанції в частині відмови  у задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_3 про стягнення з ОСОБА_1 майнової та моральної шкоди  через їх недоведеність, оскільки вказані висновки були зроблені судом на підставі належно наданої правової оцінки доказам та встановлених на їх підставі обставинам справи.
Окрім того, касаційна скарга не містить доводів щодо необґрунтованості незаконності оскаржуваного судового рішення в цій частині зустрічних позовних вимог. 
Висновки Верховного Суду за результатом розгляду касаційної скарги
Відповідно до  пункту 1 частини 3  статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, на які посилається заявник у касаційній скарзі, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд  не дослідив зібрані у справі докази та не надав їм достатньої правової оцінки .
Справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом. У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції.
Висновки суду касаційної інстанції, в зв`язку з якими скасовано судові рішення, є обов`язковими для суду першої чи апеляційної інстанції під час нового розгляду справи.
Постанова апеляційного суду оскаржувалася ОСОБА_3 лише в частині вирішення зустрічних позовних вимог ОСОБА_1 , тому постанова  в частині вирішення первісних позовних вимог касаційним судом не переглядалася. 
Враховуючи те, що відповідно до статті 400 ЦПК України Верховний Суд позбавлений процесуальної можливості встановлювати обставини справи та надавати переоцінку встановленим обставинам, тому враховуючи вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку про необхідність скасувати постанову Хмельницького апеляційного суду від  13 січня 2020 року в частині зустрічних позовних вимог ОСОБА_3  щодо поділу майна подружжя та направити справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції. 
При новому розгляді справи суду апеляційної інстанції на підставі достатніх та належних доказів необхідно встановити, яке саме самочинне будівництво було здійснено ОСОБА_5 у житловому будинку АДРЕСА_1 та на яке саме самочинне будівництво за ним було визнано право власності у 2005 році під час перебування у шлюбі з ОСОБА_3 .  На підставі встановлених обставин суду необхідно встановити, яке саме нерухоме майно - частка нового житлового  будинку, чи частка прибудови до житлового будинку є спільним сумісним майном подружжя               ОСОБА_5 та ОСОБА_3 . У разі наявності підстав для  визнання за  ОСОБА_3  права власності на частку спірного житлового будинку, відповідно суду необхідно вирішити питання про визнання права власності на пропорційну частину земельної ділянки. 
Постанову Хмельницького апеляційного суду від  13 січня 2020 року в частині зустрічних позовних вимог ОСОБА_3 щодо стягнення майнової та моральної шкоди залишити без змін.
Частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України передбачено, що якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Оскільки Верховний Суд не змінює судове рішення та не ухвалює нове, розподіл судових витрат не здійснюється.
Керуючись статтями 400, 411, 416, 417 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_3  задовольнити частково.
Постанову Хмельницького апеляційного суду від  13 січня 2020 року в частині зустрічних позовних вимог  ОСОБА_3 щодо поділу майна подружжя скасувати, а справу у цій частині направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції. 
Постанову Хмельницького апеляційного суду від  13 січня 2020 року в частині зустрічних позовних вимог  ОСОБА_3 щодо стягнення майнової та моральної шкоди залишити без змін.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.
Головуючий                                                                     В. С. Висоцька
Судді:                                                                                     А. І. Грушицький
А. А. Калараш   
Є. В. Петров 
О. С. Ткачук