П О С Т А Н О В А
                                        І М Е Н Е М          У К Р А Ї Н И
 
27 січня 2021року                                                                                  м. Київ
         
  Справа № 2-1564/10
  Провадження: № 22-ц/824/1179/2021
 
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
 
головуючого (судді-доповідача) Невідомої Т.О., 
суддів Гаращенка Д.Р., Пікуль А.А.
секретар Гулієв М.Д.о,
 
 розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги  ОСОБА_1 та ОСОБА_2 
на ухвалу Деснянського районного суду міста Києва від 24 листопада  2020 року, постановлену під головуванням судді Сенюти В.О., 
за поданням приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Павлюка Назара Васильовича про визначення частки майна боржника у майні, яким він володіє спільно з іншою особою,
у справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Укргазбанк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості,
  
                                                 в с т а н о в и в :
 
В липні 2020 року приватний виконавець виконавчого округу міста Києва Павлюк Н.В. звернувся до суду із вказаним поданням про визначення частки майна в спільній сумісній власності. Подання обґрунтоване тим, що на виконанні у приватного виконавця перебуває виконавче провадження № 62340023 щодо виконання виконавчого листа № 2-1564/10 виданого 15.08.2011 року Деснянським районним судом м. Києва про стягнення з ОСОБА_2 на користь ПАТ «Укргазбанк» заборгованості за кредитним договором у розмірі 121271,90 доларів США (еквівалент 958314,81 грн. станом на 14.07.2010 року), штрафних санкцій у розмірі 48066,27 грн. та судових витрат у розмірі 1820 грн. В рахунок погашення заборгованості звернуто стягнення на двокімнатну квартиру АДРЕСА_1 відповідно до договору іпотеки без оформлення заставної від 24.05.2007 року. Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 25.05.2011 року рішення залишено без змін. 15.06.2020 року постановою приватного виконавця відкрито виконавче провадження, копія постанови направлена на адресу боржника 16.06.2020 року, проте декларацію про майно та доходи у встановлений строк боржником подано не було. Боржнику на праві спільної сумісної власності належить квартира АДРЕСА_1 . Окрім боржника вищезазначена квартира належить на праві спільної сумісної власності ОСОБА_1 . Враховуючи те, що вжиті приватним виконавцем заходи не призвели до виконання рішення суду боржником, боржник ухиляється від виконання рішення суду, приватний виконавець просить визначити частку майна боржника у спільному майні - квартирі АДРЕСА_1 в розмірі Ѕ, що є необхідним для здійснення виконавчого провадження з примусового стягнення боргу з боржника.
Ухвалою Деснянського районного суду міста Києва від 24 листопада  2020  року подання приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Павлюка Н.В. задоволено.
Визначено частку майна боржника -  ОСОБА_2 у спільному майні, а саме квартирі, яка розташована за адресою: АДРЕСА_2 у розмірі Ѕ частки. 
Не погодившись із таким судовим рішенням, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 подали апеляційні скарги, в яких,  посилаючись на порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просили скасувати ухвалу суду першої інстанції та постановити нову  про відмову у задоволенні подання про визначення частки майна боржника у майні, яким він володіє спільною з іншою особою.
На обґрунтування доводів апеляційної скарги ОСОБА_1 зазначила, що судом першої інстанції  при поділі спільного майна не враховано норми Сімейного кодексу України щодо визначення часток у спільному майні, а сам розподіл часток стосується майна, на яке поширюється дія мораторію. Не зважаючи на те, що на теперішній час спільне проживання сім`єю з ОСОБА_2 фактично припинено, майнові питання поділу спільного майна між нею та ОСОБА_2 не вирішено. Також судом першої інстанції її, ОСОБА_1 ,  не було залучено до участі у справі як співвласника спірного майна, тобто, заінтересовану особу, що стало наслідком порушення її права на висловлення правової позиції з порушеного питання. Просила залучити її до участі у справі  в якості заінтересованої особи, скасувати ухвалу суду першої інстанції та постановити нову, якою у задоволенні подання відмовити.
ОСОБА_2 , обґрунтовуючи апеляційну скаргу, посилався на те, що на момент винесення оскаржуваної ухвали, стягнення у виконавчому провадженні №62340023, в рамках якого було подано подання про визначення частки майна у спільній сумісній власності, було зупинено ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 23.09.20 року у справі № 2-1564/10 (провадження №4-с/754/154/20). Окрім того, судом першої інстанції проведено розподіл часток у майні, на яке поширюється дія мораторію. Також вказував, що приватним виконавцем порушено вимоги ЗУ «Про виконавче провадження», оскільки він, як боржник у виконавчому провадженні, не одержував а ні постанови про відкриття виконавчого провадження, а ні подання про виділення частки майна у виконавчому провадженні №62340023. Оскільки виконання рішення суду повинно відбуватися шляхом звернення стягнення на іпотечне майно, на реалізацію якого введено мораторій, приватний виконавець взагалі не вправі був відкривати виконавче провадження до завершення мораторію.  Також суд першої інстанції безпідставно не задовольнив його клопотання про відкладення розгляду справи та постановив ухвалу за його відсутності.
Ухвалами Київського апеляційного суду від 23 грудня 2020 року відкрито апеляційне провадження у справі, справу призначено до розгляду у відкритому судовому засіданні.
У відзиві на апеляційну скаргу  ОСОБА_1 Лисий М.С. в інтересах ПАТ АТ «Укргазбанк»  зазначив,  що   Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» не передбачає втрату кредитором права на звернення стягнення на предмет іпотеки (застави) у випадку невиконання боржником зобов`язань за договором кредиту, а лише тимчасово забороняє примусово стягувати майно (відчужувати без згоди власника). Вказаним 
Законом не забороняється проведення виконавчих дій за виконавчими документами. До того ж, мораторій, встановлений законом, не є абсолютним, а передбачає на меті з`ясування наступних обставин, які є передумовою для його поширення на певне нерухоме майно: громадянство заставодавця, використання квартири як постійного місця проживання, наявність іншого нерухомого майна, та площу квартири. Вказані обставини встановлює виконавець при здійсненні виконавчого провадження, користуючись повноваженнями, наданими йому законом, та, у разі, якщо нерухоме майно підпадає під дію мораторію, повертає виконавчий документ стягувачу на підставі п. 9 ч. 1 ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження». Посилання ОСОБА_1 на те, що  їй належить 2/3 частини квартири вважав взагалі безпідставними, оскільки рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 05.11.2015 року встановлено факт набуття боржником з 22 листопада 2010 року у спільну сумісну власність з скаржницею квартири АДРЕСА_1 . Згідно мотивувальної частини даного судового рішення, факт проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , юридичний наслідок якого полягає у виникненні у заявника права спільної сумісної власності на спірну квартиру, встановлено рішенням Деснянського районного суду м. Києві від 21.05.2015 року. Окрім того, належність частини того чи іншого майна боржника третім особам не вливає на правомочність дій виконавця щодо відкриття виконавчого провадження, адже лише після його відкриття виконавець вправі вчиняти дії, що забезпечують примусове виконання виконавчого документу, зокрема, звертатися до суду із поданням про визначення частки майна боржника у майні, тощо.
В судовому засіданні Лисий М.С. в інтересах ПАТ АБ «Укргазбанк» заперечував проти апеляційних скарг, просив ухвалу суду першої інстанції залишити без змін.
Інші учасники справи в судове засідання не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином, а тому колегія суддів відповідно до вимог ч. 2 ст. 372 ЦПК України вважала за можливе слухати справу за їх відсутності. 
Згідно з ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Вислухавши пояснення представника стягувача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційні скарги підлягають задоволеннючастково.
Як убачається із матеріалів справи та встановлено судом, постановою приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Павлюка Н.В. від 15.06.2020 року відкрито виконавче провадження № 62340023 на підставі виконавчого документу № 2-1564/10, виданого 15.08.2011 року Деснянським районним судом м. Києва, про стягнення з ОСОБА_2 на користь ПАТ АБ «Укргазбанк» суми боргу у розмірі 121271,90 доларів США (еквівалент 958314,81 грн. станом на 14.07.2010 року), штрафних санкцій у розмірі 48066,27 грн. та судових витрат у розмірі 1820 грн. В рахунок погашення заборгованості звернуто стягнення на двокімнатну квартиру АДРЕСА_1 відповідно до Договору іпотеки без оформлення заставної від 24.05.2007 року.
Згідно договору купівлі-продажу квартири, що укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , останній 24.05.2007 року придбав квартиру АДРЕСА_1 .
Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 05.11.2015 року (https://reyestr.court.gov.ua/Review/53463858) встановлено факт набуття ОСОБА_1 з 22 листопада 2010 року у спільну сумісну власність з ОСОБА_2 квартири, що знаходиться за адресою:  АДРЕСА_2 . Відповідно до мотивувальної частини вказаного рішення, суд дійшов висновку про те, що факт проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , юридичний наслідок якого полягає у виникненні у заявника права спільної сумісної власності на спірну квартиру, встановлено рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 21.05.2015 року, яке не оскаржувалось та 02.06.2015 року набуло законної сили.
Згідно інформаційної довідки з Реєстру прав власності на нерухоме майно за ОСОБА_1  та ОСОБА_2  зареєстровано квартиру АДРЕСА_1  на праві спільної сумісної власності. Державна реєстрація була здійснена на підставі рішення Деснянського районного суду м. Києва 05.11.2015 року (справа № 754/9714/15-ц).
Встановивши дані обставини, суд першої інстанції дійшоввисновку про задоволення подання приватного виконавця про визначення частки майна боржника у майні, яким він володіє спільно з іншою особою, що є адекватним ступенем втручання до його права та права інших осіб, а також узгоджується з положеннями національного законодавства та практикою Європейського суду з прав людини, з метою забезпечення принципу верховенства права та обов`язковості виконання судового рішення.
Однак, колегія суддів вважає такі висновки суду першої інстанції передчасними.
Відповідно до ст. 443 ЦПК України, питання про визначення частки майна боржника у майні, яким він володіє спільно з іншими особами, вирішується судом за поданням державного чи приватного виконавця.
Згідно з частиною другої статті 370 ЦК України у разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду.
Відповідно до положень статті 74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними.
На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.
Відповідно до частини шостої статті 48 Закону України «Про виконавче провадження» у разі, якщо боржник володіє майном спільно з іншими особами, стягнення звертається на його частку, що визначається судом за поданням державного виконавця.
За положеннями статті 52 Закону України «Про виконавче провадження» звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилученні та примусовій реалізації.
У разі відсутності у боржника коштів та інших цінностей, достатніх для задоволення вимог стягувача, стягнення звертається також на належне боржнику інше майно, за винятком майна, на яке згідно із законом не може бути накладено стягнення.
Стягнення на майно боржника звертається в розмірі й обсязі, необхідних для виконання за виконавчим документом, з урахуванням стягнення виконавчого збору, витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій, штрафів, накладених на боржника під час виконавчого провадження. У разі якщо боржник володіє майном спільно з іншими особами, стягнення звертається на його частку, що визначається судом за поданням державного виконавця.
Пунктом 9 частини другої статті 129 Конституції України до основних засад судочинства віднесено обов`язковість рішень суду.
Судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, і за її межами.
Виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.
При вирішенні питання про визначення частки у спільній сумісній власності суд також керується частиною другою статті 370 ЦК України, якою передбачено, що у разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного зі співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду. Так, суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї (частина друга статті 70 СК України).
Колегія суддів погоджується з доводами апеляційної скарги  ОСОБА_1  щодо порушення судом першої інстанції її прав як співвласника спірного нерухомого майна, оскільки її не було залучено до участі у справі про визначення частки майна боржника  ОСОБА_2 у праві спільної сумісної власності на спірну квартиру, якою вона володіє разом з боржником.
Не залучення до участі у розгляді вказаної справи  ОСОБА_1  як співвласника спірного нерухомого майна є порушенням її права, яке підлягає захисту та є підставою для скасування оскаржуваного судового рішення.
Суд першої інстанції розглядаючи вказане подання про визначення частки боржника у спільній сумісній власності та встановивши, що спірна квартира зареєстрована за ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на праві спільної сумісної власності в порушення норм процесуального права не залучив її до участі у розгляді справи як заінтересовану особу, чим позбавив ОСОБА_1 права надавати свої пояснення та заперечення з приводу вирішення вказаного подання.
Відповідно до ст. 379 ЦПК України,  підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є: 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважає встановленими; 3) невідповідність висновків суду обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.
Оскільки суд першої інстанції в порушення вимог процесуального закону належним чином не з`ясував обставин, що мають значення для правильного вирішення спірних правовідносин, не визначився зі складом учасників справитане залучив до участі у справі співвласника спірної квартири, постановлена ним ухвала не може вважатися законною і обґрунтованою, а тому підлягає скасуванню з передачею справи на новий судовий розгляд до суду першої інстанції.
При перевірці доводів апеляційної скарги ОСОБА_2 про те, що приватний виконавець взагалі не вправі був відкривати виконавче провадження до завершення мораторію колегія суддів вважає за необхідне відмітити наступне.
Положення ЗУ «Про виконавче провадження» свідчать про те, що виконавець зобов`язаний забезпечити реальне виконання виконавчого документа шляхом своєчасного і в повному обсязі вчинення виконавчих дій.
Порядок звернення стягнення на кошти та інше майно боржника визначено статтею 48 Закону України «Про виконавче провадження».
Так, відповідно до ст. 48 Закону України «Про виконавче провадження», звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилученні (списанні коштів з рахунків) та примусовій реалізації.
Згідно ч. 5 ст. 48 Закону України «Про виконавче провадження», у разі відсутності у боржника коштів та інших цінностей, достатніх для задоволення вимог стягувача, стягнення невідкладно звертається також на належне боржнику інше майно. Звернення стягнення на майно боржника не зупиняє звернення стягнення на кошти боржника. Боржник має право запропонувати види майна чи предмети, які необхілно реалізувати в першу чергу. Черговість стягнення на кошти та інше майно боржника остаточно визначається виконавцем. Отже, приватний виконавець вправі самостійно визначати черговість стягнення майна боржника.
Законом України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» передбачено, що не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із ст. 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно із ст. 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов`язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) заспоживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об`єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно, загальна площа такого нерухомого житлового майна (об`єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. метрів для квартири та 250 кв. метрів для житлового будинку. Не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) інше майно (майнові права), яке відповідно до законодавства або кредитного договору підлягає стягненню з позичальника, зазначеного у підпункті 1 цього пункту, при недостатності коштів, одержаних стягувачем від реалізації (переоцінки) предмета застави (іпотеки).
Встановлений закономмораторій на стягнення майна, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті, не передбачає втрату кредитором права на звернення стягнення на предмет іпотеки (застави) у випадку невиконання боржником зобов`язань за договором, а лише тимчасово забороняє примусово стягувати (відчужувати без згоди власника). Тобто, вказаним Законом не забороняється проведення виконавчих дій за виконавчими документами. 
Наведене слід урахувати при вирішенні порушеного приватним виконавцем питання з урахуванням суб`єктного складу учасників.
Щодо посилань скаржника на те, що судом першої інстанції оскаржувану ухвалу постановлено без його участі та необґрунтовано відмовлено в задоволенні його клопотання про відкладення розгляду  слід відмітити наступне.
Посилаючись на неможливість прибуття в судове засідання у зв`язку із встановленням карантину на території України та перебуванням на самоізоляції, ОСОБА_2 у клопотанні про відкладення розгляду справи посилався, зокрема, на значне збільшення у його оточенні хворих, їх госпіталізацію з діагнозом COVID-19.
Однак, наведені у клопотанні обставини не підтверджені жодними доказами. 
За відсутності об`єктивних причин (захворювання на коронавірусну хворобу, віднесення до групи ризику, наявність хронічного захворювання, тощо) така обставина, як хвилювання за своє життя в умовах  адаптивного карантину не може вважатись поважною для відкладення розгляду справи,  а тому суд першої інстанції обґрунтовано розглянув порушене приватним виконавцем питання за відсутності ОСОБА_2 .
Доводи апеляційних скарг частково знайшли своє підтвердження при апеляційному перегляді справи, результатом якого  є скасування оскаржуваної ухвали та направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції.
За таких підстав, апеляційні скарги  ОСОБА_1 та ОСОБА_2 підлягають задоволенню частково. 
 
Керуючись ст.ст.  367, 368, 374, 376,  381-384 ЦПК України, суд
 
П О С Т А Н О В И В :
 
Апеляційні скарги ОСОБА_1 та ОСОБА_2 задовольнити частково.
Ухвалу Деснянського районного суду міста Києва від 24 листопада  2020 року скасувати, справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає.   
 
Повне судове рішення складено 01 лютого 2021 року.

Головуючий                                                                                             Т.О. Невідома

Судді                                                                                                         Д.Р. Гаращенко

                                                                                                               А.А. Пікуль