Дата документу 23.02.2021 Справа № 333/1576/15-ц

ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

 
Єдиний унікальний № 333/1576/15 
Провадження №22-ц/807/252/21 
Головуючий в 1-й інстанції – Боровікова А.І.

ПОСТАНОВА
 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

23 лютого 2021 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
Головуючого, судді-доповідача	Кухаря С.В.	
суддів:	Гончар М.С., Онищенко Е.А.	
секретар	Бабенко Т.І.	

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на заочне рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 09 липня 2015 року, ухвалене у м. Запоріжжіу справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, -

ВСТАНОВИЛА:

У березні 2015 року ТОВ «Кредитні ініціативи» звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості. В обґрунтування позовних вимог зазначало, що 06.06.2014 року між ПАТ «Банк Кіпру», яке є правонаступником усіх прав та обов`язків АБ «АвтоЗАЗбанк», та ТОВ «Кредитні Ініціативи» укладено договір факторингу. Відповідно до п.п.2.1, 2.2 якого, Клієнт відступає Фактору свої права вимоги заборгованості по кредитних договорах, укладених з Боржниками, право на вимогу якої належить Клієнту на підставі документації. 08 серпня 2007 року АБ «АвтоЗАЗбанк» та ОСОБА_1 уклали Кредитний Договір № 71/07, відповідно до умов якого Кредитор надав відповідачу кредит у сумі 67500 дол. США, а відповідач зобов`язався в порядку та на умовах, визначених договором повертати кредит, та виплачувати проценти за користування кредитом та інші виплати відповідно до графіку погашення кредиту. У порушення умов Договору, ОСОБА_1 свої зобов`язання належним чином не виконував, в результаті чого, станом на 19.01.2015 року має прострочену заборгованість за кредитом – 54119,58 доларів США (що за курсом НБУ на 19.01.2015 року складає 855508,09 грн.), та за відсотками – 35810,35 доларів США (що за курсом НБУ становить на 19.01.2015 складає 566080,59 грн.), та пеня у сумі 7138,41 доларів США (за курсом НБУ на 19.01.2015 року – 112842,11 грн.). З огляду на те, що внаслідок укладання договору Факторингу відбулася заміна Кредитора за вищевказаним кредитним договором, ТОВ «Кредитні Ініціативи» просило суд стягнути з ОСОБА_1 на їх користь заборгованість у сумі 1500962,81 (один мільйон п`ятсот тисяч дев`ятсот шістдесят дві) грн.

Заочним рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 09 липня 2015 року позов задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Кредитні Ініціативи» заборгованість у сумі 1500962,81 грн. Вирішено питання судових витрат.
Ухвалою Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 25 квітня 2019 року заяву ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 09.07.2015 року залишено без задоволення.

Не погоджуючись з зазначеним рішенням суду,  ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу в якій, посилаючись на порушенням норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Узагальненими доводами апеляційної скарги є те що, судом першої інстанції при розгляді справи не було забезпечено право відповідача на участь у судовому засіданні, про існування оскаржуваного рішення відповідачу також тривалий час не було відомо. Позивачем не доведено до відома суду про існування судового рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки. Таким чином стягнувши заборгованість за кредитним договором оскаржуваним рішенням допущено подвійне стягнення. Позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження своїх вимог. 

Відповідно до відзиву на апеляційну скаргу, ТОВ «Кредитні ініціативи» зазначає, що під час розгляду справи судом першої інстанції надано належну правову оцінку правовідносинам, що склалися між сторонами у справі, з`ясовано їх правову природу та як наслідок винесено обґрунтоване та законне рішення, а доводи апеляційної скарги є безпідставними та необґрунтованими. В зв`язку з наведеним, просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін. 

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю - доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є:
1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи;
2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;
3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи;
4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Судом першої інстанції встановлено, що 08 серпня 2007 року між АБ «АвтоЗАЗбанк», правонаступником якого є ПАТ «Банк Кіпру», та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір №71/07 (а.с.5-7).

19 вересня 2009 року між ПАТ «Банк Кіпру» та ОСОБА_1 укладено додаткову угоду до кредитного договору №71/07 (а.с.8).

Згідно вимог вищевказаних кредитного договору та додаткової угоди, банк надав позичальнику кредит на загальну суму 67500 доларів США, зі сплатою 13 % річних, а ОСОБА_1 , в свою чергу, зобов`язався використовувати кредит на цілі та в порядку, передбаченому умовами цього договору. Пунктом 2.2.2 Кредитного договору ОСОБА_1 також зобов`язався забезпечити повернення отриманого кредиту та процентів за користування ним заставою майна (Іпотечний договір №93/07 від 08.08.2007р.)

Пунктом 2.2.7 кредитного договору №71/07 від 08.08.2007 року передбачено, що за несвоєчасну сплату процентів за користуванням кредитом, позичальник зобов`язаний сплатити банку пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми простроченої заборгованості за кожний день прострочення платежу.

Пунктом 2 Додаткової угоди до кредитного договору № 71/07 від 08 серпня 2007 року сторони внесли зміни до відповідних пунктів договору, виклавши їх в наступній редакції. Зокрема, п. 2.2.5 ОСОБА_1 зобов`язався забезпечити погасити кредит не пізніше 07.08.2017р. шляхом внесення готівки в касу Банку або перерахування коштів на позичковий рахунок за графіком, наведеним у додатковій угоді. (а.с. 8).

У порушення умов Кредитного договору ОСОБА_1 свої зобов`язання належним чином не виконував, в результаті чого, станом на 19 січня 2015 року у нього утворилась прострочена заборгованість, а саме: за кредитом - 54119,58 дол. США, що за офіційним курсом НБУ на дату розрахунку складало 855508,09 грн., за відсотками – 35810,35 дол. США, що за офіційним курсом НБУ на дату розрахунку складало 566080,59 грн., пеня в межах однорічного строку давності – 5021,22 дол. США, що за офіційним курсом НБУ на дату розрахунку складає 79374,13 грн., що в загальному розмірі складає 1500962,81 грн.

06 червня 2014 року між ПАТ «Банк Кіпру» та ТОВ «Кредитні Ініціативи» укладено договір факторингу (а.с. 21-30).

Відповідно до п.п. 2.1 вищевказаного договору факторингу ПАТ «Банк Кіпру» відступив ТОВ «Кредитні Ініціативи» свої права вимоги заборгованості по кредитних договорах, укладених з боржниками. Разом з правами вимоги до ТОВ «Кредитні Ініціативи» перейшли всі пов`язані з ними права, зокрема права грошової вимоги щодо нарахованих та несплачених боржниками процентів, комісій, штрафних санкцій та інших обов`язкових платежів. Вказаним підпунктом також встановлено право Фактора ТОВ «Кредитні Ініціативи» нараховувати, в якості нового кредитора у зобов`язанні, проценти, комісії, штрафні санкції та інші обов`язкові платежі по відношенню до Боржників у разі невиконання ними зобов`язань за кредитними договорами по сплаті обов`язкових платежів, строк сплати яких не настав на дату підписання цього Договору, але настане у майбутньому.

За матеріалами справи, зокрема з витягу з Додатку до Договору факторингу від 06 червня 2014 року вбачається, що серед інших, ТОВ «Кредитні Ініціативи» внаслідок укладання договору факторингу набуло статусу нового кредитора/стягувача за договором №71/01 від 08 серпня 2007 року, позичальником за яким є ОСОБА_1 (а.с. 31-33).

Задовольняючи позов ТОВ «Кредитні ініціативи» суд першої інстанції виходив з доведеності позовних вимог, оскільки відповідач порушив умови за договором, своєчасно не виконував зобов`язання здійснити погашення суми кредиту в обумовлені договором строки, у зв`язку з чим, станом на 19 січня 2015 року утворилась заборгованість у сумі 1500962,81 грн., яка підлягає стягненню.

З вказаними висновками суду колегія суддів погоджується частково виходячи з наступного.

Частиною першою статті 509 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) передбачено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

У частині першій статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно з частинами першою, другою статті 598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Припинення зобов`язання на вимогу однієї із сторін допускається лише у випадках, встановлених договором або законом.

Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України).

Згідно зі статтею 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: 1) припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; 2) зміна умов зобов`язання; 3) сплата неустойки; 4) відшкодування збитків та моральної шкоди (частина перша статті 611 ЦК України).

Договір є обов`язковим до виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно зі статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок.

За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1054 ЦК України).

Якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу, про зазначено в частині першій статті 1050 ЦК України.

У свою чергу відповідно до статті 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Згідно зі статтею 1 Закону України "Про іпотеку" іпотека - це вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

За приписами статей 3, 17 Закону України "Про іпотеку" іпотека має похідний характер від основного зобов`язання і є дійсною до припинення основного зобов`язання або до закінчення строку дії іпотечного договору. Іпотека припиняється у разі: припинення основного зобов`язання або закінчення строку дії іпотечного договору; реалізації предмета іпотеки відповідно до цього Закону; набуття іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки; визнання іпотечного договору недійсним; знищення (втрати) переданої в іпотеку будівлі (споруди), якщо іпотекодавець не відновив її. Якщо предметом іпотечного договору є земельна ділянка і розташована на ній будівля (споруда), в разі знищення (втрати) будівлі (споруди) іпотека земельної ділянки не припиняється; з інших підстав, передбачених цим Законом. Наступні іпотеки припиняються внаслідок звернення стягнення за попередньою іпотекою. Відомості про припинення іпотеки підлягають державній реєстрації у встановленому законодавством порядку.

Відповідно до статті 33 Закону про іпотеку у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Наявність невиконаного судового рішення про звернення стягнення на предмет застави не позбавляє кредитора права задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом стягнення з боржника заборгованості за кредитним договором.

Аналогічний висновок викладений і у постанові Великої Палати Верховного Суду у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18) від 04 липня 2018 року, в якій зазначено, що здійснення особою права на захист не може ставитися в залежність від застосування нею інших способів правового захисту. Забезпечувальне зобов`язання має додатковий (акцесорний) характер, а не альтернативний основному. У разі задоволення не в повному обсязі вимог кредитора за рахунок забезпечувального обтяження основне зобов`язання сторін не припиняється, однак змінюється щодо предмета та строків виконання, встановлених кредитором, при зверненні до суду, що надає кредитору право вимоги до боржника, у тому числі й шляхом стягнення решти заборгованості за основним зобов`язанням (тілом кредиту) в повному обсязі та процентів і неустойки згідно з договором, нарахованих на час звернення до суду з вимогою про дострокове виконання кредитного договору, на погашення яких виявилася недостатньою сума коштів, отримана від реалізації заставленого майна під час виконання судового рішення.

Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом (частина четверта статті 82 ЦПК України, схожа за змістом норма містилася і в частині третій статті 61 ЦПК України у редакції станом на дату розгляду справи судом першої інстанції).

Заочним рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 01 червня 2011 року у справі № 2-2475/11 задоволено позов ПАТ "Банк Кіпру" до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором. В рахунок погашення заборгованості ОСОБА_1 перед ПАТ "Банк Кіпру" за кредитним договором від 08 серпня 2007 року № 71/07 в розмірі 489 407,60 грн звернуто стягнення на предмет іпотечного договору від 08 серпня 2007 року № 93/07, посвідченого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Запорізької області Вартановою О.С., зареєстрованого за № 1946, а саме: квартиру АДРЕСА_1 , та належить  ОСОБА_1 на праві приватної власності на підставі договору купівлі-продажу від 16 квітня 2003 року, посвідченого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Запорізької області Вартановою О. С., зареєстрованого за № 794, шляхом проведення ПАТ "Банк Кіпру" прилюдних торгів з початковою ціною, розмір якої буде визначено на підставі оцінки, проведеної в межах процедури виконавчого провадження, відповідно до законодавства про оцінку майна і майнових прав та професійну оціночну діяльність. 

У Комунарському відділі державної виконавчої служби м. Запоріжжя на виконанні знаходиться виконавчий лист № 333/1576/15-ц, виданий 21 вересня 2015 року, на підставі оскаржуваного заочного рішення суду першої інстанції. В рамках цього виконавчого провадження 20 лютого 2017 року державним виконавцем винесено постанову про опис та арешт майна боржника, а саме: квартиру АДРЕСА_2 . Згідно з актом про передачу майна стягувачу у рахунок погашення боргу у розмірі 360993,50 грн. від 23 жовтня 2018 року вказана квартира передана у власність ТОВ "Кредитні ініціативи".

В матеріалах справи міститься звернення ОСОБА_1 від 27 лютого 2019 року, в якому відповідач зазначає, що був повідомлений співробітниками ТОВ "Кредитні ініціативи" про торги та реєстрацію за позивачем права власності на предмет застави. Також у зверненні зазначається, що ОСОБА_1 не має претензій до ТОВ "Кредитні ініціативи" та зобов`язався звільнити квартиру у строк до 04 березня 2019 року.

Відповідно до доданих до позову розрахунків, після прийняття заочного рішення від 01 червня 2011 року за відповідачем з боку ПАТ "Банк Кіпру" продовжували нараховуватись проценти та пеня до 06 червня 2014 року, а після цієї дати - проценти та пеня продовжувались нараховуватись і ТОВ "Кредитні ініціативи" до 19 січня 2015 року (дата розрахунку заборгованості до позовної заяви).

Водночас судом першої інстанції не враховано, що припис абзацу другого частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування.

Після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Зазначений правовий висновок міститься у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18).

Враховуючи викладене, суд апеляційної інстанції виходить з розміру заборгованості за кредитним договором від 08 серпня 2007 року № 71/07 встановленого судом першої інстанції за рішенням від 11 червня 2011 року у розмірі 489407,60 грн., зважаючи на те, що за позовом у цій справі вимоги передбачені ч.3 ст. 625 ЦК України не заявлені.

Оскільки вимоги кредитора, задоволені частково у сумі 360993,50 грн. шляхом передання у власність ТОВ «Кредитні ініціативи» квартири АДРЕСА_2 , стягненню з відповідача підлягає сума у розмірі 128414,10 грн. 

У зв`язку з викладеним, апеляційна скаргу слід задовольнити частково, оскаржуване рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким вимоги позову задовольнити частково.

Частиною 1 статті 141 ЦПК України передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених вимог. В зв`язку з частковим задоволенням вимог позову, розмір судового збору, який підлягає стягненню з відповідача за подання позовної заяви складає 312,42 грн. 

Відповідно до ч.13 ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної інстанції ухвалює нове рішення, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат. Враховуючи часткове задоволення вимог апеляційної скарги та задоволення вимог касаційної скарги з позивача на користь позивача підлягає стягненню витрати по сплаті судового збору у розмірі 5012,37 грн. та 7308,00 грн. відповідно.

Частиною четвертою статті 10 ЦПК України передбачено, що суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до статей 1 та 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Закон України "Про судоустрій і статус суддів" встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), "Проніна проти України" (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

Керуючись ст.ст. 367, 374, 379, 381-383 ЦПК України, апеляційний суд у складі колегії суддів

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Заочне рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 09 липня 2015 рокуу цій справі скасувати та ухвалити нове рішення наступного змісту.

Позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості – задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1  на користь ПАТ «Кредитні Ініціативи» заборгованість за кредитним договором № 71/07 від 08 серпня 2007 року укладеним з АБ «АвтоЗАЗбанк» у сумі 128414,10 грн.

Стягнути з ОСОБА_1  на користь ПАТ «Кредитні Ініціативи» судові витрати зі сплати судового збору за подання позову у розмірі 312,42 грн.

Стягнути з ПАТ «Кредитні Ініціативи» на користьОСОБА_1  судові витрати зі сплати судового збору за подання апеляційної та касаційної скарги у розмірі 5012,37 грн. та 7308,00 грн. відповідно.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повна постанова складена 1 березня 2021 року

Головуючий, суддя-доповідач                                                С.В. Кухар

Судді:                                                                        М.С. Гончар

Е.А. Онищенко