ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 640/6413/20          Суддя (судді) суду 1-ї інст.: 
          Шейко Т.І.

ПОСТАНОВА
Іменем України

18 березня 2021 року          м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: 
головуючого судді          Сорочка Є.О.,
суддів           Єгорової Н.М., 
          Коротких А.Ю.,
розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу громадянина Республіки Ірак ОСОБА_1 на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 30 листопада 2020 року у справі за адміністративним позовом громадянина Республіки Ірак ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України, за участю третьої особи: Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у місті Києві та Київській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з адміністративним позовом, в якому просив: 
- визнати протиправним та скасувати рішення Державної міграційної служби України №27-20 від 21.02.2020 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту громадянину Республіки Ірак ОСОБА_1 ;
- зобов`язати Державну міграційну службу України повторно розглянути заяву громадянина Республіки Ірак ОСОБА_1 про визнання позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до вимог чинного законодавства.
Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 30.11.2020 у задоволенні позову відмовлено.
Позивач в апеляційній скарзі просить скасувати вказане судове рішення та ухвалити нове, яким позов задовольнити, оскільки вважає, що судом першої інстанції неповно з`ясовано обставини справи, висновки суду не відповідають обставинам справи, судом неправильно застосовано норми матеріального права, порушено норми процесуального права.
Доводи апеляційної скарги ґрунтуються на тому, що відмова у визнанні позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту є протиправною.
Державна міграційна служба України у відзиві на апеляційну скаргу просить відмовити у її задоволенні, посилаючись на необґрунтованість доводів скаржника.
Дослідивши матеріали справи, перевіривши підстави для апеляційного перегляду, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.
Судом першої інстанції встановлено та матеріалами справи підтверджується, що громадянин Республіки Ірак ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є громадянином Іраку, народився в м. Багдад, Ірак, за національністю араб, сімейний стан розлучений, за віросповіданням іслам (суніт), прибув в Україну 24.09.2018.
Позивач 13.12.2018 звернувся до УДМС в Київській області із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Основною причиною звернення за захистом зазначав побоювання зазнати переслідувань з релігійними причинами.
Відповідно до матеріалів особової справи, в заяві-анкеті від 13.12.2018 та під час проведених співбесід від 02.01.2019 та 18.06.2019 позивач повідомляв, що причиною звернення за захистом є побоювання за своє життя через переслідування таких груп, як «Хеззболла» та «Джейшмагді Хайдішабі». За інформацією, наданою позивачем, за час проживання в Іраці, він отримував погрози, та «сидів у в`язниці» з 2006 року по 2016 рік. У заяві та під час співбесід позивач вказував на існування загрози його життю в країні громадянської належності, обґрунтовуючи це тим, що він співпрацював з американськими військовими та приймав участь у боротьбі з тероризмом.
Рішенням Державної міграційної служби України від 21.02.2020 №27-20 відмовлено позивачу у визнанні його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
Відмову було вмотивовано необґрунтованістю поданої заяви та підтримано висновок Головного управління ДМС в Київській області від 20.01.2020 (справа №2018KV0343). Також в рішенні ДМС України від 21.02.2020 №27-20 зазначено, що стосовно заявника умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» відсутні.
Не погодившись з таким рішенням, вважаючи свої права порушеними, позивач звернувся до суду з позовом. 
Суд першої інстанції в оскаржуваному рішенні дійшов висновків про те, що позивач не може розглядатись як особа, якій у разі повернення до країни походження, може загрожувати катування або нелюдське чи таке, що принижує гідність, поводження чи покарання, тобто такою, що потребує додаткового захисту. Позивач не довів ризику загрози своєму життю та свободі, не навів достатньої аргументації своїм побоюванням, або інших доказів того, що ці побоювання є аргументованими. Матеріали справи свідчать про відсутність дискримінації стосовно позивача за національною ознакою. Позивач ніколи не був членом жодної політичної партії, релігійної, військової або громадської організації, а відтак побоювання зазнати переслідувань при поверненні носять характер припущень. Позивач не був причетний до інцидентів із застосуванням фізичного насилля, яке пов`язане з расовою, національною, релігійною належністю, політичними поглядами. Позивач ніколи не брав участі у діяльності політичних партій, релігійної чи інших організацій.
Колегія суддів суду апеляційної інстанції при прийнятті цієї постанови виходить з такого.
Порядок та умови прийняття рішення за заявою про надання статусу біженця встановлено Законом України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» від 08.07.2011 № 3671-VI (далі - Закон № 3671-VI).
Відповідно до частини першої статті 8 Закону №3671-VI центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, який прийняв до розгляду заяву іноземця чи особи без громадянства про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає заявникові довідку про звернення за захистом в Україні та реєструє заявника. Протягом п`ятнадцяти робочих днів з дня реєстрації заяви центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, проводить співбесіду із заявником, розглядає відомості, наведені в заяві, та інші документи, вимагає додаткові відомості та приймає рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, або про відмову в оформленні документів для вирішення зазначеного питання.
Згідно частини першої статті 9 Закону №3671-VI розгляд заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, протягом двох місяців з дня прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Строк розгляду може бути продовжено уповноваженою посадовою особою центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, за вмотивованим поданням працівника, який розглядає заяву, але не більш як до трьох місяців.
Частиною 11 вказаної статті передбачено, що після вивчення документів, перевірки фактів, повідомлених особою, яка подала заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, готує письмовий висновок щодо визнання або відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
Згідно частин п`ятої, сьомої та тринадцятої статті 10 Закону 3671-VI за результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
Рішення центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, надсилається протягом трьох робочих днів з дня його прийняття разом з особовою справою заявника уповноваженим посадовим особам цього центрального органу виконавчої влади, які розглядали заяву.
У разі якщо центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, прийняв рішення про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, уповноважена посадова особа цього центрального органу виконавчої влади протягом семи робочих днів з дня його отримання надсилає або видає особі, стосовно якої прийнято зазначене рішення, письмове повідомлення з викладенням причин відмови і роз`ясненням порядку оскарження такого рішення. Довідка про звернення за захистом в Україні продовжується, якщо особа оскаржує таке рішення.
Відповідно до частин першої, п`ятої статті 12 Закону № 3671-VI рішення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, протягом п`яти робочих днів з дня отримання повідомлення про відмову можуть бути оскаржені в установленому законом порядку до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, а також до суду у строки, встановлені цим Законом.
Рішення за скаргою приймає центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, протягом місяця з дня отримання особової справи.        
Статтею 6 Закону № 3671-VI визначено умови, за яких особа не визнається біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Зокрема, не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні.
Як вбачається зі змісту оскаржуваного рішення, підставою для відмови позивачу у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, слугувала відсутність умов, передбачених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 Закону № 3671-VI.
Відповідно до пунктів 1, 13 частини першої статті 1 Закону № 3671-VI біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань;
Особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.
Виходячи з буквального тлумачення наведених вище положень, небажання особи, яка звертається до міграційної служби про надання статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, повернутися в країну своєї громадянської належності має бути обґрунтоване об`єктивними обставинами, які стали причинами побоювання цієї особи за своє життя, безпеку чи свободу.
При цьому, обов`язок доказування покладається на заявника, який повинен надавати правдиві обґрунтування фактів, викладених у заяві, і щоб на підставі цих фактів могло бути прийняте належне рішення. Це означає, що заявник повинен переконати посадову особу органу міграційної служби в правдивості своїх фактичних тверджень.
За змістом Конвенції про статус біженців 1951 року та Протоколу щодо статусу біженців 1967 року поняття «біженець» включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця: знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання; наявність цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; неможливість або побоювання користуватись захистом країни походження; побоювання стати жертвою переслідувань повинно бути пов`язано з причинами, які вказані в Конвенції про статус біженців 1951 року, а саме расова належність, релігія, національність (громадянство), належність до певної соціальної групи, політичні погляди.
Відповідно до пунктів 45, 66 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця Управління Верховного комісаріату ООН у справах біженців особа, яка клопоче про отримання статусу біженця повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування. Для того, щоб вважатися біженцем, особа повинна надати свідоцтва повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.
Також, пунктами 99-100 глави другої Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця Управління Верховного комісаріату ООН встановлено, що під відмовою в захисті країни громадянської належності необхідно розуміти, що особі відмовлено в послугах по відмові видати національний паспорт, продовжити термін його дії, відмовити в дозволу повернутися на свою територію. Вказані факти можна розцінювати як відмова в захисті країни громадянської належності. Але, якщо захист з боку своєї країни приймається і немає підстав для відмови з причин цілком обґрунтованих побоювань від цього захисту, дана особа не потребує міжнародного захисту і не є біженцем.
Враховуючи викладене, не зважаючи на обов`язок заявника у доказуванні існування визначених пунктами 1, 13 частини першої статті 1 Закону № 3671-VI обставин, відповідачу при прийнятті оскаржуваного рішення належить перевірити дійсне існування таких обставин, за яких існують реальні побоювання щодо загрози життю чи здоров`ю позивача у країні громадянської належності з релігійних, політичних, расових чи інших, визначених Законом № 3671-VI мотивів.
Як вірно встановлено судом першої інстанції, звертаючись до відповідача з метою отримання захисту, позивач зазначав, що причиною звернення за захистом є побоювання за своє життя через переслідування таких груп, як «Хеззболла» та «Джейшмагді Хайдішабі».
Згідно наявної в матеріалах справи копій матеріалів особової справи позивача, зокрема протоколів співбесіди та висновку від 20.01.2020, позивач вказав, що він є громадянином Іраку, народився ІНФОРМАЦІЯ_1 у м. Багдад, Ірак, за національністю араб, за віросповіданням іслам (суніт), розлучений, прибув в Україну 24.09.2018 з метою уникнення переслідувань в країні походження.
У заяві-анкеті від 13.12.2018 та під час проведених співбесід від 02.01.2019 та 18.06.2019 позивач повідомляв, що причиною звернення за захистом є побоювання за своє життя через переслідування таких груп, як «Хеззболла» та «Джейшмагді, Хайдішабі», за час проживання в Іраці, він отримував від цих груп погрози. 
Позивач повідомив, що працював офіцером з американським спецназом та приймав участь в спеціальних операціях та боротьбі проти тероризму, зокрема з 2003 по 2006 рік служив у в службі розвідки, в місті Багдад, йому присвоєно військове звання - лейтенант, а з 2006 року до 2016 року перебував у в`язниці. Перебування у в`язниці позивач пояснив своєї співпрацею з американськими військовими у ході якої здійснював затримання терористів на території Іраку. Вказує, що наведені обставини стали підставою для його затримання та поміщення до в`язниці, йому наносилися тілесні ушкодження з метою отримання від нього інформації, що стосується його служби та співпраці з американськими військовими.
На підтвердження своїх слів позивачем були надані ряд копій документів щодо його роботи, відомостей про службу з американським спецназом на «секретне ім`я» позивача, листи з погрозами, відомостями про безпосередніх керівників тощо.
Водночас, приймаючи оскаржуване рішення, відповідач виходив із того, що надана позивачем інформація та документи викликають сумніви, оскільки не наданні задовільні та детальні пояснення, докази на підтвердження повідомлених обставин щодо складу сім`ї, проходження навчання та служби, отримання побоїв, тощо. 
На переконання відповідача, твердження заявника не послідовні, не правдоподібні і суперечать загальній та конкретній інформації, а побоювання позивача щодо застосування щодо нього насильства або погрози смерті не містять під собою підґрунтя, оскільки, повідомлена ним інформація має багато протиріч, розходжень з тим, що відомо про ситуацію в країні його походження, та не завжди може бути ідентифікована, як така, що стосується його безпосередньо.
Проте, на переконання колегії суддів, ненаведення позивачем інформації щодо всіх родичів та їх місця проживання під час кожної із співбесід, наведення помилкового року військової служби у заяві про визнання біженцем, відомості щодо джерел передачі документів, які знаходяться у позивача (порядку надходження йому інформації від матері) та цілком точної часової інформації щодо періоду навчання, роботи, служби, затримання та перебування у в`язниці, не можуть бути покладені в основу рішення про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
Суд апеляційної інстанції наголошує, що у ході перевірки існування визначених пунктами 1, 13 частини першої статті 1 Закону № 3671-VI обставин, жодної об`єктивної інформації з приводу особи позивача, яка б перешкоджала чи свідчила про відсутність підстав для визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, отримано відповідачем не було.
Відповідно до частини восьмої статті 9 Закону № 3671-VI у разі виникнення сумнівів щодо достовірності інформації, поданої заявником, необхідності у встановленні справжності і дійсності поданих ним документів центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, має право звертатися з відповідними запитами до органів Служби безпеки України, інших органів державної влади, органів місцевого самоврядування та об`єднань громадян, які можуть сприяти встановленню справжніх фактів стосовно особи, заява якої розглядається. Такі звернення розглядаються у строк, визначений законодавством України.
Частиною другою статті 2 КАС передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія).
Не зважаючи на викладене, оскаржуване рішення відповідача фактично ґрунтується на власних суб`єктивних припущеннях щодо сумнівності обставин, на існування яких посилався позивач та які є істотними при вирішенні спірного питання надання статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту.
Відповідачем невизначено реальний рівень можливих переслідувань в країні громадянської належності в разі повернення до Іраку (в матеріалах особової справи ДМС України відсутні дані щодо перевірки фактів антитерористичної діяльності позивача, обставин його ув`язнення, не встановлено можливість уточнення такої інформації через дипломатичні зв`язки на підставі та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України тощо); не у повній мірі з`ясовано наскільки суб`єктивна сторона справи (твердження заявника) відповідає об`єктивній стороні (фактичній інформації про країну походження), не відтворена відповідна хронологія подій, з якого саме моменту позивач відчув реальну загрозу і, які дії після цього вчиняв задля максимального її відвернення (уникнення), тобто не встановлено індивідуальну загрозу в умовах актуальної ситуації, що склалась, в країні громадянської належності заявника.
Відповідач же ж приймаючи оскаржуване рішення обмежився дослідженням наведеної позивачем інформації у надто формальний спосіб, формулюванням свого припущення недостовірності наданої позивачем інформації. Відповідачем не витребувалось додаткової інформації (від позивача або інших компетентних органів), що могла б більш об`єктивно висвітлити ті чи інші події, які стосуються або могли б стосуватись позивача чи вказаних ним подій.
Зокрема, відповідачем не приймалось спроб встановлення обставин, які б підтвердили або спростували факти антитерористичної діяльності позивача, отримання ним погроз, обставин ув`язнення, інші обставини, які б допомогли ДМС об`єктивно встановити істину та прийняти законне рішення.
Суд першої інстанції вказуючи про те, що доводи позивача ґрунтуються лише на суб`єктивних твердженнях, непідкріплених будь-якими доказами, що ставить під сумніви правдивість наданої ним інформації, є необґрунтованими та недоведеними, не звернув уваги на те, що позивачем подавалися окремі наявні в нього документи на підтвердження вказаних ним обставин. Не звернув увагу суд першої інстанції також і на те, що відхилення тверджень позивача базується фактично на суб`єктивних припущеннях відповідача та його надмірно формального підходу у дослідженні та оцінці вказаних позивачем обставин та документів.
Завдання адміністративного судочинства полягає не у забезпеченні ефективності державного управління, а в гарантуванні дотримання прав та вимог законодавства, інакше було б порушено принцип розподілу влади за даних обставин. Тобто адміністративний суд не вправі самостійно встановлювати та перевіряти обставини, що свідчать про наявність чи відсутність підстав для прийняття суб`єктом владних повноважень певного рішення, які у встановленому законом порядку не були перевірені таким суб`єктом владних повноважень, що виступає відповідачем у справі.
З огляду на це, враховуючи компетенцію суду при розгляді та вирішенні спорів у публічних правовідносинах, колегія суддів вважає, що у даному випадку належним способом захисту порушених прав позивача є скасування необґрунтованого та передчасного рішення відповідача про відмову позивачу у наданні спірного статусу, а також зобов`язав ДМС України повторно розглянути заяву позивача.
Підсумовуючи викладене, за результатами розгляду апеляційної скарги колегія суддів суду апеляційної інстанції дійшла висновку, що суд першої інстанції прийняв помилкове рішення про відмову у задоволенні позову.
Відповідно до пункту 30 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27.09.2001, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя .
Згідно пункту 29 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Ruiz Torija v. Spain» від 09.12.1994, статтю 6 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи
Згідно пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. 
Повноваження суду апеляційної інстанції за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення встановлені статтею 315 Кодексу адміністративного судочинства України (далі – КАС).
Відповідно до пункту другого частини першої статті 315 КАС за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.
За змістом частини першої статті 317 КАС підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
Оскільки судом першої інстанції неповно з`ясовано обставини справи, висновки суду не відповідають обставинам справи, судом неправильно застосовано норми матеріального права,  то оскаржуване судове рішення підлягає скасуванню, а позов задоволенню.
Керуючись статтями 34, 243, 311, 317, 321, 325, 328, 329, 331 КАС, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу громадянина Республіки Ірак ОСОБА_1 задовольнити .
Скасувати рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 30 листопада 2020 року та ухвалити нове судове рішення, яким позов громадянина Республіки Ірак ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України, за участю третьої особи: Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у місті Києві та Київській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії задовольнити.
Визнати протиправним та скасувати рішення Державної міграційної служби України №27-20 від 21 лютого 2020 року про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту громадянину Республіки Ірак ОСОБА_1 .
Зобов`язати Державну міграційну службу України повторно розглянути заяву громадянина Республіки Ірак ОСОБА_1 про визнання позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до вимог чинного законодавства.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати прийняття та може бути оскаржена у випадках, передбачених пунктом другим частини п`ятої статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної  скарги безпосередньо до Верховного Суду. В інших випадках постанова не підлягає касаційному оскарженню.

Головуючий суддя          Є.О. Сорочко

Суддя          Н.М. Єгорова

Суддя          А.Ю. Коротких