ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/1299/21 Справа № 208/7797/19 	  	Суддя у 1-й інстанції - Нельга Д. В. Суддя у 2-й інстанції - Ткаченко І. Ю.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 березня 2021 року Дніпровський Апеляційний суд у складі:                  головуючого - судді Ткаченко І.Ю.
               суддів        - Деркач Н.М., Макарова М.О.
розглянувши у спрощеному позовному провадженні в м. Дніпро цивільну справу
за  позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Управління містобудування та архітектури Кам`янської міської ради про виділ частки зі спільної часткової власності в самостійний об`єкт нерухомого майна, визнання права власності 
за апеляційною скаргою ОСОБА_1 
на рішення Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 15 вересня 2020 року,-
В С Т А Н О В И В:

В листопаді 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про виділ частки зі спільної часткової власності в самостійний об`єкт нерухомого майна, визнання права власності, просила суд: виділити в окремий об`єкт нерухомого майна належні позивачу 43/100 часток житлового будинку АДРЕСА_1 , до складу яких входить: кімната площею 15,1 кв.м; господарські будівлі: сіні (літ а-1); сарай (літ.Г-1), вбиральня (літ Е-1), водопровід №7; огорожі №3,5,6, 43/100 частин воріт №1, 43/100 частин тротуару І. Визнати за позивачем право власності в цілому на окремий об`єкт нерухомого майна, що складається з кімнати площею 15,1 кв.м; господарських будівель: сіні (літ а-1); сарай (літ.Г-1), вбиральня (літ Е-1), водопровід №7; огорожі №3,5,6, 43/100 частин воріт №1, 43/100 частин тротуару І. В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач посилається на те, що, позивачу, на праві спільної часткової власності належить 43/100 часток житлового будинку АДРЕСА_1 . Співвласником даного будинку є відповідач, якому належить 57/100 часток вказаного будинку. Згідно ст. 364 ЦК України, позивач має намір виділити у натурі частку належного їй майна, водночас, оскільки позивач не підтримує зв`язку з відповідачем, вона позбавлена можливості здійснити розподіл спільного майна у позасудовому порядку, тому змушена звернутися із даним позовом до суду (а.с. 3-6).

Заочним рішенням Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 15 вересня 2020 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Управління містобудування та архітектури Кам`янської міської ради про виділ частки зі спільної часткової власності в самостійний об`єкт нерухомого майна, визнання права власності, - відмовлено повністю (а.с.61-62). 

Не погодившись із рішенням суду, ОСОБА_1 звернулася до суду з апеляційною скаргою, просила скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким задовольнити її позовні вимоги в повному обсязі (а.с.66-70).

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.
Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення.

Матеріалами справи встановлено, що згідно Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №173860414 від 15.07.2019р., позивачці, на праві спільної часткової власності належить 43/100 частки житлового будинку АДРЕСА_1 .
Згідно довідки, наданої 03.07.2019р. ОКП «Дніпродзержинське бюро технічної інвентаризації», співвласником вищевказаного будинку є відповідач ОСОБА_2 , якому належить 57/100 часток вказаного майна.
Позивач позбавлена можливості у досудовому порядку вирішити питання щодо виділу у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності.
При цьому, позивач посилається на те, що, вона фактично володіє кімнатою площею 15,1 кв.м; господарськими будівлями: сіні (літ а-1); сарай (літ.Г-1), вбиральня (літ Е-1), водопровід №7; огорожі №3,5,6, 43/100 частин воріт №1, 43/100 частин тротуару І, відповідно до чого саме ці житлові та нежитлові об`єкти нерухомого майна повинні бути виділені позивачу в окремий об`єкт нерухомого майна.
Як вбачається з матеріалів справи, позивачем, на підтвердження існування технічної можливості виділу належної позивачці частки в окремий об`єкт нерухомого майна надано «Технічний висновок про стан будівельних конструкцій за результатами обстеження будівель і споруд та можливості виділення власності, які належать ОСОБА_1 в окремий об`єкт нерухомого майна», який виконано Державним підприємством «Проектний інститут «Дніпродзержинськцивільпроект».

Відмовляючи в задоволені позовних вимог, суд першої інстанції виходив із того, що матеріали справи не містять належного та допустимого доказу, підтверджуючого той факт, що, зазначений позивачем варіант виділу частки житлового будинку та нежитлових приміщень відповідає розміру й вартості частки позивача, та, водночас, не завдасть неспівмірної шкоди господарському призначенню будівлі, і, є розрахованим із дотриманням будівельних та санітарних норм. 

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції.
Згідно ст.358 ЦК України, право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю.
Згідно ч.3 ст.358 ЦК України, кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.
Згідно ст.361 ЦК України співвласник має право самостійно розпорядитися своєю часткою у праві спільної часткової власності.
Відповідно до ч.1 ст. 364 ЦК України співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності.
Відповідно до п.6 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 04.10.1991р. «Про практику застосування законодавства, що регулює права власності громадян на житловий будинок», поділ права спільної власності на житловий будинок можливий, якщо кожній зі сторін може бути виділена окрема частина будинку із самостійним виходом.
Аналіз положень ст.ст. 183, 358, 364, 379, 380, 382 ЦК України дає підстави для висновку, що виділ часток (поділ) жилого будинку, що перебуває у спільній частковій власності, є можливим, якщо кожній зі сторін може бути виділено відокремлену частину будинку із самостійним виходом (квартиру) або у разі, коли є технічна можливість переобладнання будинку в ізольовані квартири, які за розміром відповідають розміру часток співвласників у праві власності.
Якщо виділ (поділ) технічно можливий, але з відхиленням від розміру ідеальних часток співвласників з урахуванням конкретних обставин, поділ (виділ) може бути проведений зі зміною ідеальних часток і присудженням грошової компенсації співвласнику, частка якого зменшилась.
При цьому, Порядок проведення робіт з поділу, виділу та розрахунку часток житлових будинків, будівель, споруд, іншого нерухомого майна при підготовці проектних документів щодо можливості проведення цих робіт визначається Інструкцією щодо проведення поділу, виділу та розрахунку часток об`єктів нерухомого майна, затвердженої Наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України від 18 червня 2007 № 55 (далі — Інструкція).
Так, згідно з пунктами 1.2, 2.1, 2.4 Інструкції поділ об`єкта нерухомого майна (виділ частки) на окремі самостійні об`єкти нерухомого майна здійснюються відповідно до законодавства на підставі висновку щодо технічної можливості такого поділу (виділу) з дотриманням чинних будівельних норм та з наданням кожному об`єкту поштової адреси.

Отже, визначальним для виділу частки або поділу будинку в натурі, який перебуває у спільній частковій власності, є не порядок користування будинком, а розмір часток співвласників та технічна можливість виділу частки або поділу будинку відповідно до часток співвласників.
Крім того, оскільки учасники спільної часткової власності мають рівні права стосовно спільного майна пропорційно до своєї частки в ньому, суд, здійснюючи поділ майна в натурі (виділ частки), повинен передати співвласнику частку житлового будинку та нежитлових приміщень, яка відповідає розміру й вартості його частки, якщо це можливо без завдання неспівмірної шкоди господарському призначенню будівлі. Під неспівмірною шкодою господарського призначення слід розуміти суттєве погіршення технічного стану житлового будинку, перетворення в результаті переобладнання житлових приміщень у нежитлові, надання в рахунок частки приміщень, які не можуть бути використані як жилі через невеликий розмір площі або через неможливість їх використання (відсутність денного світла тощо).
При цьому, відповідно до ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Згідно ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.
Згідно ст.77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Згідно ст.78 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Згідно ст.79 ЦПК України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.
Згідно ст.80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Позивачем, на підтвердження існування технічної можливості виділу належної позивачці частки в окремий об`єкт нерухомого майна надано «Технічний висновок про стан будівельних конструкцій за результатами обстеження будівель і споруд та можливості виділення власності, які належать ОСОБА_1 в окремий об`єкт нерухомого майна», який виконано Державним підприємством «Проектний інститут «Дніпродзержинськцивільпроект».

Суд першої інстанції відмовляючи в задоволені позовних вимог, правильно зазначив, що вищевказаний Технічний висновок є неналежним доказом, оскільки вказаний висновок виконано не експертом в галузі будівництва, а спеціалістом, яким, в свою чергу, не підтверджено наявність відповідного обсягу знань у вказаній галузі, та наявність у спеціаліста права надавати відповідні висновки щодо існування технічної можливості переобладнання будинку в ізольовані квартири без завдання неспівмірної шкоди господарському призначенню будівлі.

Доводи апеляційної скарги, що судом першої інстанції не роз`яснено право на призначення експертизи, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки відповідно до ч. 3 ст. 13 ЦПК України, учасники справи розпоряджаються своїми правами щодо предмету спору на власний розсуд та відповідно до ст. 12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. 
Доводи апеляційної скарги, що позивачем надані всі належні і допустимі докази, якими вона обґрунтовує свої позовні вимоги, колегія суддів відхиляє, оскільки оцінка доказів є прерогативою суду, який надав належну та правову оцінку доказам наявним в матеріалах справи. 
При вирішенні справи, суд першої інстанції правильно визначив характер правовідносин між сторонами, вірно застосував закон, що їх регулює, повно і всебічно дослідив матеріали справи та надав належну правову оцінку доводам сторін і зібраним у справі доказам.
Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів вважає, що рішення суду постановлено з дотриманням норм матеріального і процесуального права, тому апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду має бути залишено без змін. 

На підставі викладеного, керуючись ст. 374, 375, 381, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 — залишити без задоволення. 

Рішення Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 15 вересня 2020 року — залишити без змін. 

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів в передбаченому законом порядку.

Судді: