УХВАЛА

26 січня 2021 року 
м. Київ

Справа №  914/606/19 

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:
Дроботової Т. Б. - головуючого, Багай Н. О., Чумака Ю. Я., 

помічник судді, який за дорученням судді здійснює повноваження секретаря судового засідання, - Крицька О. О., 
за участю представників:
прокуратури - Гребеник І. А., 
позивача - Мусаковського А. В., 
відповідача  - не з`явилися, 
третьої особи - не з`явилися, 
розглянувши у відкритому судовому засіданні у режимі відеоконференції касаційну скаргу заступника керівника Львівської обласної прокуратури
на постанову Західного апеляційного господарського суду від 19.10.2020 (судді: Мирутенко О. Л. - головуючий, Желік М. Б., Скрипчук О. С.) і рішення Господарського суду Львівської області від 02.07.2019 (суддя Юркевич М. В.) у справі
за позовом заступника прокурора Львівської області в інтересах держави в особі Головного управління Держгеокадастру у Львівській області
до Фермерського господарства "Кільгана Івана Степановича",
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - Новокалинівська міська рада,
про розірвання договору оренди землі та повернення земельної ділянки,
В С Т А Н О В И В:
У квітні 2019 року заступник прокурора Львівської області (далі - прокурор) звернувся до Господарського суду Львівської області в інтересах держави в особі Головного управління Держгеокадастру у Львівській області (далі - ГУ Держгеокадастру) з позовом до Фермерського господарства "Кільгана Івана Степановича" (далі - ФГ "Кільгана Івана Степановича") про розірвання договору оренди землі, укладеного 01.06.2016 між ГУ Держгеокадастру і ФГ "Кільгана Івана Степановича" (далі - договір оренди від 01.06.2016), та зобов`язання відповідача повернути на користь держави в особі ГУ Держгеокадастру земельну ділянку площею 28,92 га, кадастровий номер 4624281200:06:000:0094, розташовану за межами населеного пункту на території Новокалинівської міської ради (колишня Великобілинська сільська рада) Самбірського району Львівської області.
Позов обґрунтовано порушенням відповідачем зобов`язань щодо повного та своєчасного внесення орендних платежів за договором оренди від 01.06.2016, що прокурор вважав підставою для розірвання спірного договору оренди у судовому порядку та повернення земельної ділянки на користь держави в особі ГУ Держгеокадастру.
ФГ "Кільгана Івана Степановича" у відзиві на позов просило відмовити у його задоволенні, посилаючись, зокрема, на недоведеність позивачем належними та допустимими доказами факту істотного у розумінні положень статті 651 Цивільного кодексу України порушення відповідачем умов спірного договору; відсутність правових підстав для представництва прокурором інтересів держави в суді у цьому випадку; те, що ГУ Держгеокадастру не є власником земельної ділянки, що є об`єктом оренди, оскільки спірна земельна ділянка передана у комунальну власність Новокалинівської міської ради Самбірського району Львівської області.  
Рішенням Господарського суду Львівської області від 02.07.2019, залишеним без змін згідно з постановою Західного апеляційного господарського суду від 19.10.2020, у позові відмовлено.
Аргументуючи судове рішення, господарський суд першої інстанції, з яким погодився суд апеляційної інстанції, виходив із недоведеності прокурором істотного порушення умов спірного договору оренди землі у розумінні частини 2 статті 651 Цивільного кодексу України, розміру заборгованості відповідача за користування спірною земельною ділянкою за договором оренди від 01.06.2016, того, що несплата орендної плати за цим договором мала системний характер. Водночас суд визнав недоведеним порушення прав позивача у наведеному випадку та встановив, що на час звернення прокурора з цим позовом в інтересах держави в особі ГУ Держгеокадастру спірна земельна ділянка вже не перебувала в розпорядженні позивача, а була передана в комунальну власність у розпорядження Новокалинівської міської ради, тому підстав для задоволення позову на користь позивача немає. Підстав для заміни позивача у справі на стадії апеляційного провадження суд апеляційної інстанції не установив, у зв`язку з чим відхилив відповідне клопотання прокурора.
Заступник керівника Львівської обласної прокуратури, не погоджуючись з ухваленими у справі рішенням і постановою, подав касаційну скаргу, в якій просить замінити позивача у справі, скасувати рішення Господарського суду Львівської області від 02.07.2019 і постанову Західного апеляційного господарського суду від 19.10.2020 у цій справі та прийняти нове рішення про задоволення позову. 
Скаржник у касаційній скарзі зазначає, що касаційна скарга подається на підставі пункту 1 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України, оскільки суди попередніх інстанцій застосували норми права без урахування висновків про застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду. Скаржник посилається на постанови Верховного Суду від 02.05.2018 у справі № 925/549/17, від 08.02.2019 у справі № 915/20/18, від 25.04.2018 у справі № 806/1000/17, від 20.05.2020 у справі № 911/1902/19, від 23.09.2020 у справі № 756/12128/15-ц та постанови Великої Палати Верховного Суду від 13.11.2019 у справі № 755/9215/15-ц, від 04.07.2018 у справі № 653/1096/16-ц. Водночас прокурор наголошує, зокрема, на тому, що відповідач не виконував умови договору оренди землі щодо своєчасності та повноти внесення орендної плати за землю, що є порушенням вимог частини 1 статті 24 Закону України "Про оренду землі", пункту 9.4.5 спірного договору; суди не взяли до уваги як доказ податкові декларації з плати за землю та облікові картки з орендної плати за землю Самбірського управління ГУ ДФС у Львівській області за 2018 - 2019 роки; помилково визначили момент припинення права державної власності та набуття права комунальної власності на спірну земельну ділянку. Крім того, на думку скаржника, суд апеляційної інстанції безпідставно відхилив клопотання прокурора про заміну позивача, поклав в основу судового рішення докази, які не досліджував.
Від ФГ "Кільгана Івана Степановича" надійшов відзив на касаційну скаргу, в якому фермерське господарство посилається на необґрунтованість наведених у касаційній скарзі доводів і правомірність висновків господарських судів попередніх інстанцій, викладених в оскаржених судових рішеннях. 
Новокалинівська міська рада у відзиві на касаційну скаргу підтримала доводи прокуратури.
Від заступника керівника Львівської обласної прокуратури надійшли пояснення щодо відзиву на касаційну скаргу. 
Як свідчать матеріали справи та установили суди попередніх інстанцій, перевіркою прокуратури Львівської області щодо законності користування ФГ "Кільгана Івана Степановича" земельною ділянкою, кадастровий номер 4624281200:06:000:0094, площею 28,92 га, розташованою за межами населеного пункту на території Новокалинівської міської ради Самбірського району Львівської області, було встановлено, що 01.06.2016 між ГУ Держгеокадастру та ФГ "Кільгана Івана Степановича" укладено договір оренди земельної ділянки державної власності сільськогосподарського призначення. 
За умовами пунктів 3.1, 3.2 договору від 01.06.2016 його укладено на 7 років.
За змістом пунктів 9.1.1, 9.4.5 цього договору орендодавець має право вимагати від орендаря, а орендар зобов`язаний своєчасно та в повному обсязі вносити орендну плату.
Відповідно до пункту 12.3 договору його дія припиняється шляхом розірвання за рішенням суду на вимогу однієї із сторін внаслідок невиконання другою стороною обов`язків, передбачених цим договором, а також несплати, несвоєчасної або неповної сплати орендарем орендної плати.
Як зазначав прокурор (на обґрунтування позову), для отримання інформації щодо сплати орендних платежів відповідачем, ним здійснювалися запити у фіскальні органи та до отримувача коштів    Новокалинівської міської ради. Зокрема, за інформацією ГУ ДФС у Львівській області від 04.02.2019 станом на 01.01.2019 у відповідача наявна заборгованість у сумі 439    629,80 грн, що виникла, починаючи із 05.12.2017; у листі від 13.03.2019 Новокалинівська міська рада на запит прокуратури повідомила, що відповідач систематично порушує умови договорів оренди землі в частині орендної плати, а на звернення фіскальної служби та органу місцевого самоврядування належним чином не реагує.
У зв`язку з порушенням відповідачем зобов`язань щодо повного та своєчасного внесення орендних платежів за спірним договором оренди прокурор звернувся до суду в інтересах держави в особі ГУ Держгеокадастру з позовом у цій справі про розірвання договору оренди від 01.06.2016 та повернення земельної ділянки на користь держави в особі ГУ Держгеокадастру. Обґрунтовуючи підстави для звернення з цим позовом в інтересах держави в особі ГУ Держгеокадастру, прокурор зазначив тривалу бездіяльність орендодавця спірної земельної ділянки (ГУ Держгеокадастру) щодо відсутності реагування на неналежне виконання договору оренди відповідачем, внаслідок чого місцевий бюджет недоотримував кошти.
У частині 1 статті 2 Закону України "Про оренду землі" передбачено, що відносини, пов`язані з орендою землі, регулюються Земельним кодексом України, Цивільним кодексом України, цим Законом, законами України, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до них, а також договором оренди землі.
Згідно з положеннями статті 1 Закону України "Про оренду землі", яка кореспондується із частиною 1 статті 93 Земельного кодексу України, орендою землі є засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для проведення підприємницької та інших видів діяльності.
Відповідно до статті 13 Закону України "Про оренду землі" договір оренди землі це договір, за яким орендодавець зобов`язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов`язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства.
Орендодавець має право вимагати від орендаря, зокрема, своєчасного внесення орендної плати (частина 1 статті 24 Закону України "Про оренду землі").
За змістом статті 25 зазначеного Закону орендар земельної ділянки зобов`язаний: приступати до використання земельної ділянки в строки, встановлені договором оренди землі, зареєстрованим в установленому законом порядку; виконувати встановлені щодо об`єкта оренди обмеження (обтяження) в обсязі, передбаченому законом або договором оренди землі; дотримуватися режиму використання земель природно-заповідного та іншого природоохоронного призначення, оздоровчого, рекреаційного та історико-культурного призначення; у п`ятиденний строк після державної реєстрації договору оренди земельної ділянки державної або комунальної власності надати копію договору відповідному органу доходів і зборів. 
Згідно із частинами 3, 4 статті 31 Закону України "Про оренду землі" договір оренди землі може бути розірваний за згодою сторін. На вимогу однієї із сторін договір оренди може бути достроково розірваний за рішенням суду в порядку, встановленому законом. Розірвання договору оренди землі в односторонньому порядку не допускається, якщо інше не передбачено законом або цим договором.
У частині 1 статті 32 Закону України "Про оренду землі" передбачено, що на вимогу однієї із сторін договір може бути достроково розірваний за рішенням суду у разі невиконання сторонами обов`язків, передбачених статтями 24 і 25 цього Закону та умовами договору, в разі випадкового знищення чи пошкодження об`єкта оренди, яке істотно перешкоджає передбаченому договором використанню земельної ділянки, а також на підставах, визначених Земельним кодексом України та іншими законами України.
У статті 141 Земельного кодексу України передбачено таку підставу припинення права користування земельною ділянкою, як систематична несплата земельного податку або орендної плати.
Разом із тим за змістом частини 2 статті 651 Цивільного кодексу України договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених законом або договором. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору.
Виходячи із системного аналізу наведених положень законодавства та враховуючи, що до відносин, пов`язаних з орендою землі, застосовуються також положення Цивільного кодексу України, слід дійти висновку, що під час вирішення судом питання щодо розірвання договору оренди землі за обставин систематичного невнесення орендної плати, застосуванню також підлягають положення частини 2 статті 651 Цивільного кодексу України.
Аналогічну правову позицію викладено Верховним Судом України у постанові від 11.10.2017 у справі № 6-1449цс17, Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 27.11.2018 у справі № 912/1385/17.
Стаття 611 Цивільного кодексу України передбачає різні правові наслідки порушення зобов`язання, до яких належать, зокрема, припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом або розірвання договору, зміна умов зобов`язання, сплата неустойки, відшкодування збитків і моральної шкоди.
Застосування такого правового наслідку, як розірвання договору судом саме з підстави істотності допущеного порушення договору, визначеної через іншу оціночну категорію - значну міру позбавлення того, на що особа розраховувала при укладенні договору, - відповідає загальним засадам цивільного законодавства, до яких за пунктом 6 частини першої статті 3 Цивільного кодексу України належать, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність.
За змістом частини 1   статті 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Дослідивши обставини справи та наявні у ній докази, попередні судові інстанції не установили обставин, які передбачали б можливість розірвання договору оренди землі від 01.06.2016 із підстав, заявлених прокурором у позові, та свідчили про істотність порушення відповідачем умов договору у розумінні положень частини 2    статті 651 Цивільного кодексу України. Вирішуючи цей спір, суди першої та апеляційної інстанцій визнали недоведеним прокурором факт систематичного порушення відповідачем умов договору оренди від 01.06.2016 щодо сплати орендної плати, а також розмір заборгованості відповідача за користування спірною земельною ділянкою за цим договором. Господарські суди попередніх інстанцій дійшли висновку про те, що лист-відповідь ДФС у Львівській області від 04.02.2019, в якому зазначалася загальна заборгованість відповідача за всіма договорами оренди земельних ділянок на території Новокалинівської міської ради в сумі 439    629,80 грн, не може достеменно підтверджувати наявність заборгованості у відповідача саме за спірним договором оренди; прокурор не конкретизував та не виокремив спірного договору і розрахунку заборгованості відповідача саме за таким договором з поміж інших договорів оренди земельних ділянок, щодо яких наведені зазначені відомості, що, у свою чергу, унеможливило ідентифікувати договір оренди земельної ділянки площею 28,92 га, кадастровий номер 4624281200:06:000:0094 та достеменно підтвердити неналежне виконання відповідачем саме умов такого договору. Наявні в матеріалах справи додаткові докази, які клопотанням від 07.06.2019 просив прокурор долучити до справи, не були взяті судом до уваги під час ухвалення рішення, оскільки ухвалою суду від 25.06.2019 такі докази були залишені без розгляду на підставі частини 2    статті 207 Господарського процесуального кодексу України. 
Під час вирішення цього спору суди попередніх інстанцій також не встановили порушених прав позивача у спірних правовідносинах. Суди з`ясували, що станом на час укладення договору від 01.06.2016 земельна ділянка, кадастровий номер 4624281200:06:000:0094, площею 28,92 га перебувала в державній власності в особі ГУ Держгеокадастру, проте під час дії договору оренди зазначена земельна ділянка була передана у комунальну власність. Зокрема, згідно з розпорядженням Кабінету Міністрів України від 30.01.2018 № 60-р було вирішено питання про передачу земельних ділянок сільськогосподарського призначення державної власності у комунальну власність об`єднаних територіальних громад.
На підставі цього    розпорядження ГУ Держгеокадастру видало наказ від 20.12.2018 № 13-6870/16-18-СГ "Про передачу земельних ділянок державної власності у комунальну власність", за змістом якого ГУ Держгеокадастру (позивач) передав Новокалинівській міській раді у комунальну власність земельні ділянки сільськогосподарського призначення загальною площею 1265,1523 га, які розташовані на території Новокалинівської об`єднаної територіальної громади, у тому числі і спірну земельну ділянку площею 28,92 га.
Факт передачі земельних ділянок сторони оформили актом приймання-передачі від 22.12.2018.
У подальшому згідно з рішенням Новокалинівської міської ради від 12.04.2019 № 1343 міська рада, враховуючи листи Самбірської місцевої прокуратури та прокуратури Львівської області стосовно виконання договірних зобов`язань ФГ "Кільгана Івана Степановича", надала зазначеному фермерському господарству час для погашення утвореної заборгованості з оренди земельних ділянок на території об`єднаної територіальної громади; зазначила, що у разі несплати заборгованості відповідачем міська рада буде вирішувати питання про припинення договорів оренди та стягнення заборгованості з ФГ "Кільгана Івана Степановича" у судовому порядку.
Такі обставини, як зазначили суди, сторони не заперечують та не оспорюють.
Зважаючи на викладене, за висновком судів попередніх інстанцій задоволення позову про розірвання договору оренди та передачу зазначеної земельної ділянки на користь ГУ Держгеокадастру порушуватиме права фактичного розпорядника такої земельної ділянки в особі Новокалинівської об`єднаної територіальної громади.
Клопотання, яке заявив прокурор у суді апеляційної інстанції 09.12.2019, про заміну позивача у справі на Новокалинівську міську раду як правонаступника, апеляційний господарський суд відхилив, навівши відповідні мотиви. Суд зазначив, що позовна заява у цій справі була подана прокурором та саме прокурор визначив позивача у справі - ГУ Держгеокадастру, права якого, на думку прокурора, були порушені відповідачем; Новокалинівська міська рада не брала участі у справі в суді першої інстанції, порушення/непорушення її прав та інтересів не було предметом судового розгляду та дослідження в суді першої інстанції; звертаючись із цим клопотанням, прокурор фактично погодився з висновком суду першої інстанції про те, що ГУ Держгеокадастру не є належним позивачем у цій справі та його права не порушені, відповідно, позовна вимога прокурора про повернення земельної ділянки саме на користь ГУ Держгеокадастру не підлягає задоволенню судом.
Зважаючи на викладене та встановлені судами обставини, колегія суддів суду касаційної інстанції, у свою чергу, не бере до уваги відповідні доводи і вимоги (щодо заміни позивача у справі), наведені скаржником у касаційній скарзі.
Рішенням місцевого господарського суду, залишеним без змін згідно з постановою суду апеляційної інстанції, у задоволенні позову у цій справі було відмовлено. 
Як уже зазначалося, прокурор не погодився з ухваленими у справі судовими рішеннями та оскаржив їх до суду касаційної інстанції. Обґрунтовуючи підстави для касаційного оскарження, він посилався на те, що суди застосували норми права без урахування висновків про застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду. Отже, скаржник аргументує подання касаційної скарги положеннями пункту 1 частини 2        статті 287 Господарського процесуального кодексу України.
За змістом статті 300 Господарського процесуального кодексу України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.
Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.
У суді касаційної інстанції не приймаються і не розглядаються вимоги, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції. Зміна предмета та підстав позову у суді касаційної інстанції не допускається.
Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини першої статті    310, частиною другою статті    313    цього    Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги.
З урахуванням наведеного суд касаційної інстанції не приймає і не розглядає доводи скаржника, пов`язані з переоцінкою доказів та встановленням обставин справи.
Відповідно до частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 1, 4 частини 1 цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно в таких випадках, зокрема, якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку.
Дослідивши доводи, наведені у касаційній скарзі, і матеріали справи, Верховний Суд дійшов висновку про наявність правових підстав для закриття касаційного провадження у цій справі з огляду на таке.
Згідно з пунктом 5 частини 1 статті 296 Господарського процесуального кодексу України суд касаційної інстанції закриває касаційне провадження, якщо після відкриття касаційного провадження на підставі пункту 1 частини 2 статті 287 цього Кодексу судом встановлено, що висновок щодо застосування норми права, який викладений у постанові Верховного Суду та на який посилався скаржник у касаційній скарзі, стосується правовідносин, які не є подібними.
Зазначена норма процесуального права спрямована на формування усталеної судової практики з вирішення господарських спорів, що виникають із подібних правовідносин, а її застосування судом касаційної інстанції свідчитиме про дотримання принципу правової визначеності.
За змістом пункту 1 частини 2    статті 287 Господарського процесуального кодексу України     оскарження судових рішень з підстави, зазначеної в пункті 1 частини 2  цієї статті, можливе за наявності таких складових: неоднакове застосування одних і тих самих норм матеріального права апеляційним судом у справі, в якій подано касаційну скаргу, та у постанові Верховного Суду, яка містить висновок щодо застосування цієї ж норми права у подібних правовідносинах; ухвалення різних за змістом судових рішень у справі, в якій подано касаційну скаргу, і в справі, в якій винесено постанову Верховного Суду; спірні питання виникли у подібних правовідносинах.
Велика Палата Верховного Суду виходить із того, що подібність правовідносин означає тотожність суб`єктного складу учасників відносин, об`єкта та предмета правового регулювання, а також умов застосування правових норм. При цьому зміст правовідносин з метою з`ясування їх подібності визначається обставинами кожної конкретної справи (пункт 32 постанови від 27.03.2018 у справі № 910/17999/16; пункт 38 постанови від 25.04.2018 у справі № 925/3/7, пункт 40 постанови від 25.04.2018 у справі № 910/24257/16). 
Під судовими рішеннями в подібних правовідносинах необхідно розуміти такі рішення, де подібними є предмети спору, підстави позову, зміст позовних вимог і встановлені судом фактичні обставини, а також наявне однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин (пункт 6.30 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.05.2020 у справі № 910/719/19, пункт 5.5 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.06.2018 у справі №    922/2383/16; пункт 8.2 постанови Великої Палати Верховного Суду від 16.05.2018 у справі № 910/5394/15-г; постанова Великої Палати Верховного Суду від 12.12.2018 у справі № 2-3007/11; постанова Великої Палати Верховного Суду від 16.01.2019 у справі № 757/31606/15-ц).
Стосовно посилань скаржника у касаційній скарзі на те, що суд апеляційної інстанції під час ухвалення постанови у справі не врахував висновків Верховного Суду, викладених у постанові від 02.05.2018 у справі № 925/549/17, колегія суддів зазначає таке. 
Предметом позову у справі № 925/549/17 є вимоги Черкаської місцевої прокуратури, заявлені в інтересах держави в особі Черкаської міської ради, до Приватного підприємства "Інда"   про стягнення заборгованості у сумі 212 649,64 грн, з яких: 162 585,04 грн боргу з орендної плати, 25 830,22 грн пені, 19 381,78 грн інфляційних втрат та 4 852,60 грн - 3% річних, а також розірвання договору оренди землі від 24.03.2006 та повернення земельної ділянки на користь Черкаської міської ради. Позов обґрунтовано порушенням відповідачем зобов`язань щодо повної та вчасної сплати орендних платежів за спірним договором оренди землі та наявністю на час звернення з позовом за відповідачем заборгованості у заявленій до стягнення сумі.
Залишаючи без змін рішення місцевого господарського суду, яким позов було задоволено частково та розірвано договір оренди землі, а в решті позову провадження у справі припинено, Верховний Суд зазначив, що сам факт систематичного порушення договору оренди земельної ділянки щодо сплати орендної плати є підставою для розірвання такого договору, незважаючи на те, чи виплачена в подальшому заборгованість, оскільки згідно зі    статтею 526 Цивільного кодексу України    зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього    Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Надавши оцінку доводам прокурора, Верховний Суд погодився з його доводами стосовно того, що той факт, що відповідач сплатив усю суму заборгованості з орендної плати за землю, не має правового значення для вирішення цього спору, оскільки судами встановлений факт її систематичної несплати протягом періоду дії договору оренди землі, що відповідно до частини 1 статті 32 Закону України "Про оренду землі", статті 141 Земельного кодексу України,  статті 651 Цивільного кодексу України та умов договору від 24.03.2006 є достатньою правовою підставою для розірвання цього договору.
Натомість у справі, що розглядається Верховним Судом, суди попередніх інстанцій, відмовляючи у позові про розірвання договору оренди від 01.06.2016, виходили із недоведеності прокурором істотного порушення умов спірного договору оренди землі у розумінні частини 2 статті 651 Цивільного кодексу України; зазначили, що прокурор не довів розміру заборгованості відповідача за користування земельною ділянкою за договором від 01.06.2016, а також того, що несплата орендної плати за цим договором, який прокурор просить розірвати у судовому порядку, мала системний характер.
Правовий висновок у справі № 925/549/17 не доводить неоднакового застосування судом одних і тих самих норм права, а свідчить лише про наявність у справі № 925/549/17 і в справі № 914/606/19 різних істотних обставин, підтверджених/непідтверджених належними та допустимими доказами, залежно від яких і були постановлені відповідні судові рішення. Тобто у кожній із зазначених справ суди оцінювали та досліджували різні докази, які сторони подавали на обґрунтування своїх вимог та заперечень, та на підставі встановлених судами обставин суди приймали відповідні судові рішення, що, у свою чергу, унеможливлює висновок про подібність правовідносин у зазначених справах, тому твердження скаржника, що суди під час ухвалення судових рішень у справі № 914/606/19 не врахували висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладеного Верховним Судом у постанові від 02.05.2018 у справі № 925/549/17, є безпідставними.
Стосовно викладених у касаційній скарзі посилань на постанови Верховного Суду від 08.02.2019 у справі № 915/20/18, від 25.04.2018 у справі № 806/1000/17 щодо представництва інтересів держави в суді прокурором, то колегія суддів зазначає, що у справі, що розглядається, інші правовідносини та інші способи захисту інтересів держави, до того ж, як уже зазначалося, суди попередніх інстанцій у справі № 914/606/19 вирішили спір по суті, відмовивши у позові прокурора, заявленому в інтересах держави в особі ГУ Держгеокадастру, через необґрунтованість та недоведеність прокурором факту порушення відповідачем умов спірного договору щодо повноти та своєчасності внесення орендної плати за землю, а отже, недоведеність правових підстав для розірвання спірного договору оренди землі в судовому порядку. 
Водночас колегія суддів суду касаційної інстанції не бере до уваги посилання скаржника у касаційній скарзі на постанову Верховного Суду від 20.05.2020 у справі № 911/1902/19 (про скасування державної реєстрації права власності), а також постанови Великої Палати Верховного Суду від 13.11.2019 у справі № 755/9215/15-ц (про визнання недійсним свідоцтва про реєстрацію права власності на земельну ділянку, скасування державної реєстрації права власності на земельну ділянку, визнання права власності на земельну ділянку), від 04.07.2018 у справі № 653/1096/16-ц (про визнання осіб такими, що втратили право на проживання у службовій квартирі, їх виселення та зняття з реєстрації), оскільки подібність правовідносин означає, зокрема, тотожність суб`єктного складу учасників відносин, об`єкта та предмета правового регулювання, а також умов застосування правових норм (а саме часу, місця, підстав виникнення, припинення та зміни відповідних правовідносин); зміст правовідносин з метою з`ясування їх подібності в різних рішеннях суду (судів) визначається обставинами кожної конкретної справи; під судовими рішеннями у справах зі спорів, що виникли із подібних правовідносин, належить розуміти рішення у тих справах, де однаковими є предмет і підстави позову, зміст позовних вимог, встановлені фактичні обставини справи, а також матеріально-правове регулювання спірних правовідносин. Проте предмет, підстави позовів у цих справах та справі № 914/606/19, установлені судами фактичні обставини, що формують зміст спірних правовідносин, а також їх матеріально-правове регулювання є різними, що виключає подібність правовідносин у таких справах. 
Щодо доводів прокурора, наведених у касаційній скарзі, про непідтвердження факту передачі спірної земельної ділянки з державної у комунальну власність та про те, що суд апеляційної інстанції поклав в основу судового рішення докази, які були подані на стадії апеляційного провадження за клопотанням відповідача про долучення додаткових доказів (наказ ГУ Держгеокадастру від 20.12.2018, акт приймання-передачі земельних ділянок від 22.10.2018 і додаток до нього), проте які не досліджувалися судом, колегія суддів зазначає, що, як свідчать матеріали справи, зазначені наказ та акт були долучені відповідачем ще до відзиву на позовну заяву, ці документи були предметом дослідження та оцінки судів попередніх інстанцій; обставини передачі спірної земельної ділянки із державної у комунальну власність встановлені судами та, як зазначили суди у судових рішеннях, сторонами підтверджуються та не оспорюються; прокурор просив суд замінити позивача у справі саме у зв`язку із тим, що спірна земельна ділянка була передана у комунальну власність; за змістом частини 1 статті 75 Господарського процесуального кодексу України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованих підстав вважати їх недостовірними або визнаними у зв`язку з примусом; обставини, які визнаються учасниками справи, можуть бути зазначені в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їх представників. 
Зважаючи на те, що наведена скаржником підстава касаційного оскарження, передбачена у пункті 1 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України, не отримала підтвердження після відкриття касаційного провадження, колегія суддів відповідно до пункту 5 частини 1 статті 296 цього Кодексу дійшла висновку про необхідність закриття касаційного провадження за касаційною скаргою заступника керівника Львівської обласної прокуратури на постанову Західного апеляційного господарського суду від 19.10.2020 і рішення Господарського суду Львівської області від 02.07.2019 у справі № 914/606/19.
Керуючись статтями 234, 235, 296 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд
УХВАЛИВ:
Касаційне провадження, відкрите за касаційною скаргою заступника керівника Львівської обласної прокуратури на постанову Західного апеляційного господарського суду від 19.10.2020 і рішення Господарського суду Львівської області від 02.07.2019 у справі № 914/606/19, закрити.
Ухвала набирає законної сили з моменту її оголошення та оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя                                                                                 Т. Б. Дроботова

Судді                                                                                                          Н. О. Багай
                                                                                                         
                                                                                                                   Ю. Я. Чумак