Справа № 464/157/19                                Головуючий у 1 інстанції: Бойко О.М. 
Провадження № 22-ц/811/2051/20                        Доповідач в 2-й інстанції: Копняк С. М. 
Категорія:39

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

04 лютого 2021 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:
головуючої - судді Копняк С.М.,
суддів - Бойко С.М., Ніткевича А.В.
розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження за наявними у матеріалах справи письмовими доказами цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 – адвоката Шпунта Мар`яна Богдановича на повтороне заочне рішення Сихівського районного суду м. Львова від 21 квітня 2020 року, ухвалене в складі головуючої судді Бойко С.М., у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення боргу за договором позики, - 

                                               ВСТАНОВИЛА:

позивач звернувся в суд з указаним позовом, в якому просив стягнути з відповідача на його користь суму боргу за договором позики в розмірі 3 000 доларів США та судові витрати. В обґрунтування позовних вимог покликався на те, що 06.12.2016 року він надав відповідачу у позику грошові кошти в розмірі 3 000 доларів США, які останній зобов`язався повернути до 31.01.2017 року, про що склав відповідну розписку. Однак, свої зобов`язання за договором позики відповідач не виконав та не повернув суму позики. Просив позов задовольнити.
Заочним рішенням Сихівського районного суду м. Львова від 24.04.2019 року вказаний позов задоволено.
Ухвалою від 19.07.2019 року заочне рішення скасовано, а справу призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін.
Повторним заочним рішенням Сихівського районного суду м.Львова від 21 квітня 2020 року позов задоволено.
Стягнуто з ОСОБА_1 в користь ОСОБА_2 заборгованість за договором позики від 06.12.2016 року в розмірі 3 000 доларів США.
Стягнуто з ОСОБА_1 в користь ОСОБА_2 судовий збір в розмірі 825 грн. 30 коп.
       Повторне заочне рішення в загальному порядку оскаржив відповідач ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Шпунт М. Б.
       Вважає, що заочне рішення постановлене судом без з`ясування всіх обставин справи, які мають значення для справи, а тому є незаконним, необґрунтованим, винесеним з грубим порушенням норм матеріального та процесуального права. Зокрема, судом при вирішенні спору неправильно застосовано до спірних правовідносин приписи ст.533 ЦК України щодо валюти виконання зобов`язання, та як наслідок, присуджено до стягнення суму в іноземній валюті – доларах США. 
       Відповідно до ч.1 ст. 533 ЦК України грошову зобов`язання має бути виконане у гривнях. Сума, що підлягає сплаті за зобов`язаннями, визначається в гривні за офіційним курсом НБУ. Саме такий правовий висновок викладено Верховним Судом України у постанові від 02 липня 2014 року по справі №6-79цс14. 
       Разом з тим, суд першої інстанції визначаючи валюту, у якій підлягає стягненню заявлена сума наведеного не врахував, не навів підстав для відступу від правового висновку, висловленого у постанові від 02 липня 2014 року по справі №6-79цс14. 
       Окрім того, судом двічі призначалась судова почеркознавча експертиза, однак через ненадання позивачем у розпорядження експерта оригіналу розписки – об`єкту дослідження, та через ненадання експерту вільних зразків підпису відповідача, така не була проведена. Разом з тим, судом не з`ясував причин ненадання додаткових зразків підпису, не роз`яснив відповідачу яких саме та якої кількості зразків підпису недостатньо для проведення експертизи, не роз`яснив наслідків їх неподання та можливості подання клопотання про їх витребування у разі складнощів у відповідача у їх отриманні, не сприяв всебічному та повному з`ясуванню обставин справи та реалізації прав відповідачем, розглянув справу та постановив оскаржуване рішення без проведення експертизи. 
       Просить скасувати рішення Сихівського районного суду м. Львова від 21 квітня 2020 року та прийняти нове, яким у задоволенні позову відмовити.
       У відзиві на апеляційну скаргу представник позивача ОСОБА_2 – адвокат Приступа Л.Л. зазначає, що оскаржуване судове рішення є законним та обґрунтованим, доводи апеляційної скарги такого не спростовують. Підстави для скасування рішення відсутні. 
Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Виходячи з положень ч. 13 ст. 7, ч. 6 ст. 19, ч. 1 ст. 369 ЦПК України, враховуючи ціну позову, суд апеляційної інстанції проводить розгляд справи без повідомлення учасників справи.
Перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, а також позовних вимог та підстав позову, що були предметом розгляду в суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга до задоволення не підлягає. До такого висновку колегія суддів дійшла, виходячи з наступного.
Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд.
Згідно з ч. 1 ст. 4, ч. 1 ст. 5 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленим цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
В силу положень ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Згідно п.п. 1-5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Колегія суддів вважає, що рішення таким вимогамвідповідає повністю. 
Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.
Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Пленум Верховного Суд України у п. 11 Постанови «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009 року № 11 роз`яснив, що у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів.
Суд першої інстанції зазначених вимог закону дотримався. 
За приписами ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимоги апеляційної скарги.
Частиною 2 ст. 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Вирішуючи спір та задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з доведеності та під ставності вимог про стягнення з відповідача на користь позивача суми позики в розмірі 3 000 доларів США.
При цьому, з урахуванням призначеної судової почеркознавчої експертизи, яка не була проведена, суд з посиланням на положення ст. 109 ЦПК України зазначив про те, що відповідач ухилився від обов`язку оплати за проведення експертизи, без чого провести експертизу неможливо, а також зважаючи на відсутність будь-яких доказів, які б спростовували факт написання відповідачем розписки, суд не прийняв до уваги доводів відповідача щодо складення розписки не відповідачем.
Колегія суддів погоджується з такими висновком суду першої інстанції.
Судом встановлено, що   ОСОБА_1 06 грудня 2016 року надав розписку, у присутності адвоката Маланюка М.М. про те, що він позичив у ОСОБА_2 кошти в сумі 3000 дол. США, які зобов`язався повернути до 31.01.2017 року.
Копія розписки, що знаходиться в матеріалах справи, відповідає оригіналу і засвідчена судом (а.с.6).
За клопотанням відповідача в процесі розгляду справи ухвалою суду від 06 серпня 2019 року призначено у справі судову почеркознавчу експертизу, у зв`язку із запереченням відповідача факту її написання. Однак, така експертиза виконана не була, у зв`язку із ненаданням оригіналу розписки від 06 грудня 2016 року та вільних зразків почерку та підписів ОСОБА_1 .
Згідно ухвали Сихівського районного суду м. Львова від 29 листопада 2019 року, справу повторно направлено до ЛНДІСС для проведення судової почеркознавчої експертизи, призначеної ухвалою Сихівського районного суду м. Львова від 06.08.2019 року. Однак така експертиза не була проведена, на той раз вже у зв`язку з відсутністю вільних зразків підписів ОСОБА_1 та неоплатою експертизи.
А відтак, суд першої інстанції прийшов до вірного висновку про те, що відповідач ухилився від обов`язку оплати за проведення експертизи, без чого провести експертизу неможливо.
Статтею 1046 ЦК України передбачено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми.
На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути надана розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (стаття 1047 ЦК України).
Отже, за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику.
За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей.
       Вказана правова позиція викладена у постанові Великої Палати ВС від 16 січня 2019 року за результатами розгляду справи №464/3790/16.
Таким чином, власноручним написанням розписки ОСОБА_1 підтвердив факт укладання між ним та позивачем договору позики на суму 3 000, 00 дол. США з кінцевим терміном повернення до 31 січня 2017 року та посвідчив передання йому ОСОБА_2 визначеної грошової суми. 
Тому доводи апеляційної скарги в частині того, що судом не було надано відповідачу можливості довести обставини, на які він посилався заявляючи клопотання про призначення судової почеркознавчої експертизи, колегією суддів відхиляються, оскільки відповідачем не заявлялися зустрічні позовні вимоги, чи окремий позов щодо визнання договору позики недійсним з цим підстав.
Частиною першою статті 1049 ЦК України передбачено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.
Таким чином, суд першої інстанції, встановивши невиконання відповідачем умов укладеного ним із ОСОБА_2 договору позики, оформленого розпискою, факт власноручного написання якої відповідач не спростовано, неповернення суми боргу у встановлений у розписці строк, прийшов до правильного висновку про наявність у відповідача боргових зобов`язань перед позивачем та про стягнення із ОСОБА_1 суми боргу у розмірі 3 000, 00 дол. США.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 2-383/2010 (провадження № 14-308цс18) зроблено висновок, що стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі не спростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню.
У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 23 січня 2019 року у справі № 355/385/17 (провадження № 61-30435сво18) наголошено, що у статті 629 ЦК України закріплено одну з основну засад цивільного права - обов`язковість договору. Тобто з укладенням договору та виникненням зобов`язання його сторони набувають обов`язки (а не лише суб`єктивні права), які вони мають виконувати. Невиконання обов`язків, встановлених договором, може відбуватися при: (1) розірванні договору за взаємною домовленістю сторін; (2) розірванні договору в судовому порядку; (3) відмові від договору в односторонньому порядку у випадках, передбачених договором та законом; (4) припинення зобов`язання на підставах, що містяться в главі 50 ЦК України; (5) недійсності договору (нікчемності договору або визнання його недійсним на підставі рішення суду).
Добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.
У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10 квітня 2019 року у справі № 390/34/17 (провадження № 61-22315сво18) зроблено висновок, що «доктрина venire contrafactum proprium (заборони суперечливої поведінки), базується ще на римській максимі - «non concedit venire contrafactum proprium» (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці). В основі доктрини venire contrafactum proprium знаходиться принцип добросовісності. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них».
Подаючи заяву про перегляд заочного рішення відповідач не заперечував факту укладення ним договору позики, а вказував на його припинення, із зазначенням про наявність у нього доказів, які підтверджують цей факт.
Однак в подальшому, відповідач змінив свою процесуальну поведінку, вказуючи на не підписання ним договору позики, при цьому не звертаючись до суду з позовом про визнання його недійсним, що колегія суддів розцінює як недобросовісну поведінку та спосіб ухилення від виконання взятих на себе за договором зобов`язань. 
Щодо мотивів апеляційної скарги в частині невірного застосування судом ст. 533 ЦК України щодо валюти зобов`язання, то колегія суддів зазначає наступне.
Частиною першою статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Згідно з частиною першою статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
У частині першій статті 627 ЦК України визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Відповідно до статті 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.
Згідно з вимогами чинного законодавства гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України.
Такі випадки передбачені статтею 193, частиною четвертою статті 524 ЦК України, Законом України від 16 квітня 1991 року № 959-XII «Про зовнішньоекономічну діяльність», Декретом Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» (далі - Декрет № 15-93), Законом України від 23 вересня 1994 року № 185/94-ВР «Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті».
Гривня, як національна валюта, є єдиним законним платіжним засобом на території України, сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України; у разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику.
Тому, як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству.
Згідно з правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, викладеною у постанові від 16.01.2019 року у справі №373/2054/16-ц, суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, при цьому з огляду на положення частини першої статті 1046ЦК України, а також частини першої статті 1049ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України. Якщо у договорі не встановлено іншого порядку повернення боргу та не передбачено його визначення в грошовому еквіваленті до національної валюти України гривні, то не має правових підстав для перерахунку у гривні боргу в доларах США за офіційним курсом НБУ.
Установивши, що між сторонами виникли правовідносини з договорів позики, умови якого ОСОБА_1 не виконав, суд першої інстанції, з яким погоджується і колегія суддів, дійшов обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для стягнення з відповідача на користь позивача суми боргу в іноземній валюті за цим договором. 
Враховуючи викладене, судова колегія приходить до висновку, що рішення суду ухвалене з додержанням вимог матеріального та процесуального права.
Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.
Обґрунтовуючи своє рішення, колегія суддів приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини. В рішеннях у справах «РуїсТоріха проти Іспанії» (RuizTorijav. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958, SERYAVINANDOTHERSv. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року Європейський суд з прав людини наголошує, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Консультативна рада європейських суддів у Висновку № 11 (2008) до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень зазначила, що «якість судового рішення залежить головним чином від якості його вмотивування. Виклад підстав прийняття рішення не лише полегшує розуміння та сприяє визнанню сторонами суті рішення, але, насамперед, є гарантією проти свавілля. По-перше, це зобов`язує суддю дати відповідь на аргументи сторін та вказати на доводи, що лежать в основі рішення й забезпечують його правосудність; по-друге, це дає можливість суспільству зрозуміти, яким чином функціонує судова система» (пункти 34-35).В контексті вказаної практики колегія суддів вважає обґрунтування оскаржуваного судового рішення та цієї постанови достатніми. 
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Враховуючи викладене, судова колегія приходить до висновку, що рішення суду ухвалене з додержанням вимог матеріального та процесуального права. Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують. А відтак, таке слід залишити без змін.
Відповіднодо ст. 382 ЦПК України в резолютивній частині постанови суду апеляційної інстанції зазначаються, зокрема, новий розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, - у випадку скасування або зміни судового рішення; розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.
Оскільки, колегія суддів прийшла до висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, відповідно до приписів ст.141 ЦПК України підстав вирішення питання нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, відсутні. 
Відповідно до ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено-повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складання повного судового рішення.Повний текст даного судового рішення складено 04 лютого 2021 року. 
Керуючись ст. ст. 258, 259, 268, 367-369, 372, 374 ч.1 п.1, 375, 381-384, 389, 390, 393 ЦПК України, колегія суддів,- 

п о с т а н о в и л а:

     Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 – адвоката Шпунт Мар`яна Богдановича залишити без задоволення.
       Повтороне заочне рішення Сихівського районного суду м. Львова від 21 квітня 2020 року залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складання повного тексту судового рішення.
Повний текст постанови складений 04 лютого 2021 року.

Головуюча                                                Копняк С.М.
Судді:                                                         Бойко С.М.                                                                                                Ніткевич А.В.