ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 березня 2021 року	Львів	Справа № 380/7406/20 пров. № А/857/2208/21	

 Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:
 головуючого-судді -                                            Мікули О. І.,
 суддів          -                                                    Курильця А. Р., Кушнерика М. П.,
 з участю секретаря судового засідання –    Ратушної М. І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові в залі суду апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Львівській області на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 22 грудня 2020 року  у справі № 380/7406/20 за адміністративним позовом Головного управління ДПС у Львівській області до відділу примусового виконання рішення Управління забезпечення примусового виконання рішень у Львівській області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції України (м.Львів) про скасування постанови про стягнення виконавчого збору,-

суддя в 1-й інстанції – Мричко Н. І.,
час ухвалення рішення – 22.12.2020 року, 
місце ухвалення рішення – м. Львів,
дата складання повного тексту рішення – 22.12.2020 року,

                                                           в с т а н о в и в:

Позивач – Головне управління ДПС у Львівській області звернулося в суд з позовом до відповідача - відділу примусового виконання рішення Управління забезпечення примусового виконання рішень у Львівській області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції України (м.Львів), в якому просить скасувати постанову старшого державного виконавця відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Львівській області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Курмана Б. Г. від 31 липня 2020 року ВП №62643990 щодо стягнення з Головного управління ДПС у Львівській області виконавчого збору у розмірі 18892,00 грн.

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 22 грудня 2020 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, позивач оскаржив його в апеляційному порядку. Вважає, що оскаржуване рішення прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права, а тому підлягає скасуванню, покликаючись на те, що питання щодо примусового виконання рішення суду може бути розглянуте контролюючим органом лише після заміни сторони у виконавчому провадженні з ГУ ДФС у Львівській області на ГУ ДПС у Львівській області. Вказану причину невиконання рішення суду контролюючим органом не враховано державним виконавцем. Крім того, зазначає, що в оскаржуваній постанові не вказано дій контролюючого органу, спрямованих на умисне та свідоме невиконання рішення суду, при цьому, маючи реальну можливість виконати свої зобов`язання. Вказаних обставин не враховано судом першої інстанції. Просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення про задоволення позовних вимог. 
Відповідач правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористався, відповідно до ч.4 ст.304 КАС України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Представник позивача (апелянта) – Янкович Н.А. в судовому засіданні підтримала доводи, викладені в апеляційній скарзі, вважає висновки суду першої інстанції неправильними та необґрунтованими. Просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким позов задовольнити.
Представник відповідача у судове засідання не прибув, про дату, час та місце апеляційного розгляду повідомлений належним чином, згідно з ч.3 ст.268 КАС України неприбуття у судове засідання учасника справи, повідомленого відповідно до положень цієї статті, не перешкоджає розгляду справи у судах першої та апеляційної інстанцій, тому колегія суддів вважає можливим проведення розгляду справи в його відсутності за наявними у справі матеріалами, та на основі наявних у ній доказів.

Заслухавши суддю-доповідача та пояснення представника позивача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги в їх сукупності, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а оскаржуване рішення - без змін з таких підстав.
Судом першої інстанції встановлено, що Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 19 листопада 2019 року у справі №1.380.2019.004393, яке набрало законної сили, позов ОСОБА_1 до Головного управління ДФС у Львівській області про визнання протиправною бездіяльності та скасування рішень задоволено повністю. Визнано протиправною бездіяльність Головного управління ДФС у Львівській області щодо невідображення в інтегрованій картці платника ОСОБА_1 з єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування відомостей щодо сплати ОСОБА_1 суми грошових коштів у розмірі 10 498,61 грн, яка була сплачена за вимогою про сплату боргу (недоїмки) № Ф- 3299-17у від 12 травня 2015 року, винесеною Державною податковою інспекцією у Галицькому районі м. Львова Головного управління ДФС та суми грошових коштів у розмірі 19794,39 грн, яка була сплачена за вимогою про сплату боргу (недоїмки) № Ф-3299-17у від 15 червня 2015 року, винесеною Державною податковою інспекцією у Галицькому районі м. Львова Головного управління ДФС; визнано протиправними та скасовано вимоги про сплату боргу (недоїмки) від 26 вересня 2016 року № Ф-3299-17 У, від 04 листопада 2016 року № Ф-3299-17, від 12 січня 2017 року № Ф-3299-17, винесені Галицькою об`єднаною державною податковою Інспекцією Головного управління ДФС у Львівській області; визнано протиправними та скасовано вимоги про сплату боргу (недоїмки) від 04 грудня 2017 року № Ф-3299-17, від 03 жовтня 2017 року № Ф-3299-17, від 07 лютого 2018 року № Ф-3299-17, від 12 листопада 2018 року № Ф-3299-17, від 14 січня 2019 року № Ф-3299-17, від 14 травня 2019 року № Ф-3299-17, від 03 липня 2019 року № Ф-3299-17. Зобов`язано Головне управління ДФС у Львівській області внести зміни до інтегрованої картки платника ОСОБА_1 з єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, а саме відобразити сплачену суму грошових коштів у розмірі 10498,61 грн, яка була сплачена за вимогою про сплату боргу (недоїмки) № Ф-3299-17у від 12 травня 2015 року, винесеною Державною податковою інспекцією у Галицькому районі м. Львова Головного управління ДФС та суму грошових коштів у розмірі 19 794,39 грн, яка була сплачена за вимогою про сплату боргу (недоїмки) № Ф- 3299-17у від 15 червня 2015 року, винесеною Державною податковою інспекцією у Галицькому районі м. Львова Головного управління ДФС.
08 травня 2020 року Львівський окружний адміністративний суд видав виконавчий лист №1.380.2019.004393 про зобов`язання Головне управління ДФС у Львівській області внести зміни до інтегрованої картки платника ОСОБА_1 з єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, а саме відобразити сплачену суму грошових коштів у розмірі 10498,61 грн, яка була сплачена за вимогою про сплату боргу (недоїмки) № Ф-3299-17у від 12 травня 2015 року, винесеною Державною податковою інспекцією у Галицькому районі м. Львова Головного управління ДФС та суму грошових коштів у розмірі 19794,39 грн, яка була сплачена за вимогою про сплату боргу (недоїмки) №Ф-3299-17у від 15 червня 2015 року, винесеною Державною податковою інспекцією у Галицькому районі м. Львова Головного управління ДФС.
Матеріалами справи стверджується, що ухвалою Львівського окружного адміністративного суду від 15 червня 2020 року у справі №1.380.2019.004393 замінено боржника на його правонаступника - Головне управління ДПС у Львівській області.
31 липня 2020 року відповідач виніс постанову про відкриття виконавчого провадження ВП №62643990 на виконання виконавчого листа від 08 травня 2020 року № 1.380.2019.004393, виданого Львівським окружним адміністративним судом.
31 липня 2020 року відповідач виніс постанову про стягнення виконавчого збору ВП №62643990 (далі – оскаржена постанова). Вказаною постановою стягнуто з боржника – Головного управління ДПС у Львівській області виконавчий збір у розмірі 18892,00 грн.
Вважаючи вказану вище постанову про стягнення виконавчого збору протиправною, позивач звернувся в суд з цим позовом.
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що, оскільки, добровільного виконання рішення не відбулося, державний виконавець правомірно розпочав примусове виконання виконавчого документа та одночасно виніс постанову про стягнення виконавчого збору.
Даючи правову оцінку  вказаним висновкам суду першої інстанції, колегія суддів виходить із наступного.
Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.
Згідно з частиною першою статті 13 Закону  України "Про виконавче провадження" від 02 червня 2016 року №1404-VIII (далі - Закон №1404-VIII)  під час здійснення виконавчого провадження виконавець вчиняє виконавчі дії та приймає рішення шляхом винесення постанов, попереджень, внесення подань, складення актів та протоколів, надання доручень, розпоряджень, вимог, подання запитів, заяв, повідомлень або інших процесуальних документів у випадках, передбачених цим Законом та іншими нормативно-правовими актами.
Відповідно до частини п`ятої та шостої статті 26 Закону №1404-VIII виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження.
У постанові про відкриття виконавчого провадження за рішенням, примусове виконання якого передбачає справляння виконавчого збору, державний виконавець зазначає про стягнення з боржника виконавчого збору в розмірі, встановленому статтею 27 цього Закону.
За рішенням немайнового характеру виконавець у постанові про відкриття виконавчого провадження зазначає про необхідність виконання боржником рішення протягом 10 робочих днів (крім рішень, що підлягають негайному виконанню, рішень про встановлення побачення з дитиною).
Відповідно до частини першої статті 27 Закону №1404-VIII виконавчий збір - це збір, що справляється на всій території України за примусове виконання рішення органами державної виконавчої служби. Виконавчий збір стягується з боржника до Державного бюджету України.
За примусове виконання рішення немайнового характеру виконавчий збір стягується в розмірі двох мінімальних розмірів заробітної плати з боржника - фізичної особи і в розмірі чотирьох мінімальних розмірів заробітної плати з боржника - юридичної особи (частина третя статті 27 Закону №1404-VIII).
За змістом положень частини четвертої статті 27 Закону №1404-VIII державний виконавець виносить одночасно з постановою про відкриття виконавчого провадження постанову про стягнення виконавчого збору (крім виконавчих документів про стягнення аліментів).
Також окремі питання організації виконання судових рішень визначені Інструкцією з організації примусового виконання рішень, затвердженою наказом Міністерства юстиції України від 02 квітня 2012 року №512/5, зареєстрованою в Міністерстві юстиції України 02 квітня 2012 року за №489/20802.
Пунктом 8 розділу ІІІ Інструкції №512/5 встановлено, що стягнення виконавчого збору здійснюється у порядку, визначеному статтею 27 Закону.
Крім того, частиною п`ятою статті 27 Закону №1404-VIII визначено, що виконавчий збір не стягується: за виконавчими документами про конфіскацію майна, стягнення періодичних платежів (крім виконавчих документів про стягнення аліментів, за наявності заборгованості зі сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму відповідних платежів за дванадцять місяців), накладення арешту на майно для забезпечення позовних вимог, за виконавчими документами, що підлягають негайному виконанню; у разі виконання рішень Європейського суду з прав людини; якщо виконання рішення здійснюється за рахунок коштів, передбачених бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду в порядку, встановленому Законом України "Про гарантії держави щодо виконання судових рішень"; за виконавчими документами про стягнення виконавчого збору, стягнення витрат виконавчого провадження, штрафів, накладених виконавцем відповідно до вимог цього Закону; у разі виконання рішення приватним виконавцем; за виконавчими документами про стягнення заборгованості, що підлягає врегулюванню відповідно до Закону України "Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії", а також згідно з постановами державних виконавців, винесеними до набрання чинності цим Законом.
Відповідно до частини дев`ятої статті 27 Закону №1404-VIII виконавчий збір не стягується у разі закінчення виконавчого провадження на підставі пункту 9 частини першої статті 39 цього Закону, якщо рішення було виконано до винесення постанови про відкриття виконавчого провадження.
Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що  стягнення виконавчого збору (крім визначених законом випадків, коли виконавчий збір не стягується) пов`язується з початком примусового виконання рішення, при цьому одночасно з постановою про відкриття виконавчого провадження державним виконавцем приймається постанова про стягнення виконавчого збору, в якій зазначаються розмір та порядок стягнення нарахованого виконавчого збору.
Верховний Суд у постанові від 28 квітня 2020 року у справі №480/3452/19 зазначив, що стягнення виконавчого збору є безумовною дією, яку здійснює державний виконавець у межах виконавчого провадження незалежно від здійснених дій, і є встановленою державою складовою процедури виконавчого провадження, що гарантує ефективне здійснення виконання рішення суду боржником за допомогою стимулювання боржника до намагання виконати виконавчий документ самостійно до відкриття виконавчого провадження у зв`язку із ймовірністю стягнення відповідної суми у випадку примусового виконання.
Підстави, за яких виконавчий збір не стягується, визначені в частинах п`ятій, дев`ятій статті 27 Закону №1404-VIII, у даному випадку відсутні. Вказаний перелік є вичерпним і розширеному тлумаченню не підлягає.
Отже, суд звертає увагу, що на дату відкриття виконавчого провадження у державного виконавця не було законних підстав для того, щоб не вирішувати питання про стягнення виконавчого збору.
Крім того, у матеріалах справи відсутні докази добровільного виконання позивачем рішення суду від 19 листопада 2019 року у справі № 1.380.2019.004393 до 31 липня 2020 року, тобто до прийняття відповідачем постанови про відкриття виконавчого провадження та оскарженої постанови.
Аналізуючи наведені вище правові норми та встановлені фактичні обставини справи у їх сукупності, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що постанова про стягнення виконавчого збору ВП №62643990 від 31 липня 2020 року прийнята у відповідності до положень Закону України “Про виконавче провадження”, відповідає критеріям правомірності рішень суб`єктів владних повноважень, викладеним у частині другій статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, а тому відсутні підстави для її скасування.
Таким чином, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги позивача не знайшли свого підтвердження та спростовуються висновками суду першої інстанції, які зроблені на підставі повного, всебічного та об`єктивного аналізу відповідних правових норм та фактичних обставин справи.
Колегія суддів також враховує позицію ЄСПЛ (в аспекті оцінки аргументів апелянта), сформовану у справі Серявін та інші проти України (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії (Ruiz Torijav. Spain) № 303-A, пункт 29).
Також згідно з п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.
Наведене дає підстави для висновку, що доводи скаржника у кожній справі мають оцінюватись судами на предмет їх відповідності критеріям конкретності, доречності та важливості в межах відповідних правовідносин з метою належного обґрунтування позиції суду.
З врахуванням вищенаведеного колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про безпідставність позовних вимог, правильно і повно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, тому відповідно до ст.316 КАС України апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду - без змін.
Оскільки апеляційний суд залишає без змін рішення суду першої інстанції, то відповідно до ч.6 ст.139 КАС України понесені сторонами судові витрати новому розподілу не підлягають.
Керуючись ст.139, 242, 243, 250, 268, 272, 287, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд,-

                                                      п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Львівській області залишити без задоволення, а рішення Львівського окружного адміністративного суду від 22 грудня 2020 року  у справі № 380/7406/20 – без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції. 

Головуючий суддя	 	О. І. Мікула 	
судді	 	А. Р. Курилець 	
 	 	М. П. Кушнерик  	
Повне судове рішення складено 10 березня 2021 року.