ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

П О С Т А Н О В А
іменем України

23 березня 2021 року 	м. Чернігів	

Унікальний номер справи № 738/1507/20
Головуючий у першій інстанції – Парфененко О. Я.
Апеляційне провадження № 22-ц/4823/446/21

ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД у складі:
                                  головуючого-судді: Онищенко О.І.
                                   суддів: Скрипка А.А., Харечко Л.К.                        
Позивач: Товариство з обмеженою відповідальністю «Молоко-Країна»
Відповідач: ОСОБА_1 
Розглянув у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу на рішення  Менського районного суду Чернігівської області від 22 грудня 2020 року у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Молоко-Країна» до ОСОБА_1 про відшкодування матеріальної шкоди, заподіяної підприємству працівником, (суддя Парфененко О.Я.),  ухвалене о 14 год. 38 хв. у м. Мена, повний текст рішення складено 28 грудня 2020 року,    
                                      В С Т А Н О В И В:
11 листопада 2020 року ТОВ «Молоко-Країна» звернулося до суду із позовною заявою до ОСОБА_1 про відшкодування матеріальної шкоди, заподіяної підприємству працівником. Позовна заява мотивована тим, що відповідач з 01 лютого 2019 року до 04 грудня 2019 року працював у позивача на посаді водія автотранспортних засобів. На підставі пункту 4.26 робочої інструкції до посадових обов`язків відповідача входило виконувати доручення керівництва ТОВ «Молоко-Країна», які виникли в зв`язку з виробничою необхідністю. 11 листопада 2019 року у зв`язку із виробничою необхідністю відповідачу ввірені товарно-матеріальні цінності під звіт на підставі разових бухгалтерських документів для виконання окремого трудового доручення - видані грошові кошти під звіт на загальну суму 58 780,00 грн. та платіжні відомості, які були призначені для розрахунку за придбане молоко з іншими особами. 12 листопада 2019 року відповідач повідомив, що загубив грошові кошти. 14 листопада 2019 року відповідач склав розписку, в якій визнав факт втрати грошових коштів в сумі 58 780,00 грн. Відповідач частково відшкодував завдану шкоду, сплативши грошові кошти в сумі 6 430,00 грн. Позивач, посилаючись на статті 130, 131, 134, 232 КЗпП України, статті 11, 16, 22, 23 ЦК України просить стягнути із ОСОБА_1 на користь ТОВ «Молоко-Країна» 52 350,00 грн матеріальної шкоди, 2 102,00 грн у відшкодування судових витрат, пов`язаних зі сплатою судового збору .
Рішенням  Менського районного суду Чернігівської області від 22 грудня 2020 року у  задоволенні позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю «Молоко-Країна» до ОСОБА_1 про відшкодування матеріальної шкоди, заподіяної підприємству працівником відмовлено.
Відмовляючи в задоволенні позовних вимог суд першої інстанції виходив з недоведеності позивачем позовних вимог,оскільки позивач не надав доказів про винне порушення відповідачем обов`язків за трудовим договором і не довів наявність причинного зв`язку між його протиправною поведінкою і шкодою яка наступила.
В апеляційній скарзі ТОВ «Молоко-Країна» просить вказане рішення суду скасувати і ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог. Апеляційна скарга мотивована тим, що відповідно до п. 4.26 Робочої інструкції відповідач зобов`язаний виконувати інші доручення керівництва ТОВ «Молоко-Країна», які виникли в зв`язку з виробничою необхідністю і враховуючи зазначене та необхідність проведення розрахунків з фізичними особами за придбане молоко відповідачеві було надано відповідне доручення та видано з каси підприємства грошові кошти для виконання такого доручення. Факт отримання коштів ОСОБА_1 з каси банку в розмірі 58780 грн та факт зникнення коштів не заперечується відповідачем.  На зазначені вище обставини і пояснення відповідача суд першої інстанції належної уваги не звернув та вказав на недоведеність та не встановлення заподіяної шкоди та вини відповідача. Крім того, позивач вважає, що підприємством забезпечені належні умови відповідачеві для виконання останнім трудових обов`язків. Натомість поведінка ОСОБА_1 вказує на безвідповідальне ставлення до можливих наслідків по втраті отриманих для виконання окремого трудового доручення грошових коштів. Суд же першої інстанції на зазначені обставини не звернув уваги та дійшов передчасного висновку щодо відсутності у відповідача належних умов праці та засобів для збереження переданих для виконання окремого доручення грошових коштів. ТОВ «Молоко-Країна» зазначає, що позовні вимоги є обґрунтованими та доведеними.
У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції – без змін. Відповідач вважає, що рішення Менського районного суду Чернігівської області від 22 грудня 2020 року є законним, обґрунтованим, об`єктивним та справедливим, ухваленим з дотриманням усіх вимог норм матеріального та процесуального права, а тому апеляційна скарга та позовні вимоги ТОВ «Молоко-Країна» задоволенню не підлягають. В рішенні суду першої інстанції зазначено конкретні норми права, які застосував суд, та мотиви їх застосування. Зазначені норми матеріального права в апеляційній скарзі ТОВ «Молоко-Країна» не спростовані. Також у апеляційній скарзі немає зазначення конкретних норм цивільного-процесуального права, які  б не були дотримані судом першої інстанції. Видану відповідачеві суму коштів він не привласнював, відносно нього відсутній обвинувальний вирок що набрав законної сили, а тому обов`язку щодо повернення коштів у розмірі 58780 грн у нього не виникло. У даному випадку матеріальну відповідальність повинні нести працівники бухгалтерії, які і повинні були провести розрахунок з фізичними особами за отримане підприємством молоко.
У відповіді на відзив ТОВ «Молоко-Країна» зазначає, що відповідач не звертався до правоохоронних органів з заявою про викрадення у нього коштів, що свідчить про високу ступінь безвідповідальності ОСОБА_1 . Звільнення відповідача з роботи за згодою сторін не є доказом  відсутності вини щодо втрати коштів ОСОБА_1 та відсутності обов`язку щодо їх повернення. Матеріалами справи підтверджується, що відповідач отримав з каси підприємства грошові кошти для виконання окремого трудового доручення, через безвідповідальне ставлення до збереження грошових коштів втратив їх, визнав свою провину, надав письмові пояснення стосовно обставин втрати коштів, власноруч написав розписку про зобов`язання погасити завдану підприємству матеріальну шкоду.
Згідно з ч. 3 ст. 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справ.
Відповідно до вимог ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Частиною 1 ст.368 ЦПК України встановлено, що справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.
За нормами ст. 268 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Зазначеним вимогам закону частково не відповідає судове рішення суду першої інстанції.   
Так, матеріалами справи доводиться та не заперечується сторонами факт перебування ОСОБА_1 в трудових відносинах з позивачем з 01.02.2018 року по 01.02.2019 року ( звільнений за угодою сторін, пункт 1 статті 36 КЗпП України) та факт отримання під звіт від ТОВ «Молоко-Країна» готівкових кошти в загальній сумі 58 870,00 грн 11 листопада 2019 року та їх втрату. ( а.с.6, 12, 13-14, 15-16) . Частину коштів отриманих під звіт 21 грудня 2019 року ОСОБА_1 сплатив ТОВ «Молоко-Країна» грошові кошти у  сумі 5 820,00 грн з призначенням платежу «відшкодування шкоди», «відшкодування коштів» (арк. с. 20-22).
Відповідно до ч.ч. 1, 2, 3ст. 130 КЗпП Українипрацівники несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації внаслідок порушення покладених на них трудових обов`язків. При покладенні матеріальної відповідальності права і законні інтереси працівників гарантуються шляхом встановлення відповідальності тільки за пряму дійсну шкоду, лише в межах і порядку, передбачених законодавством, і за умови, коли така шкода заподіяна підприємству, установі, організації винними протиправними діями (бездіяльністю) працівника.
Статтею 132 КЗпП Українипередбачено, що за шкоду, заподіяну підприємству, установі чи організації при виконанні трудових обов`язків, працівники, крім працівників, що є посадовими особами, з вини яких заподіяно шкоду, несуть матеріальну відповідальність у розмірі прямої дійсної шкоди, але не більше свого середнього місячного заробітку. Матеріальна відповідальність понад середній місячний заробіток допускається лише у випадках, зазначених у законодавстві.
За змістомст. 135-1 КЗпП України, письмові договори про повну матеріальну відповідальність може бути укладено підприємством, організацією з працівниками (що досягли вісімнадцятирічного віку), які займають посади або виконують роботи, безпосередньо зв`язані із зберіганням, обробкою, продажем (відпуском), перевезенням або застосуванням у процесі виробництва переданих їм цінностей. Перелік таких посад і робіт, а також типовий договір про повну індивідуальну матеріальну відповідальність затверджуються в порядку, який визначається КМ України.
Відповідно до Переліку посад і робіт, які заміщаються або виконуються робітниками, з якими підприємством, установою, організацією можуть укладатися письмові договори про повну матеріальну відповідальність за незабезпечення збереження цінностей, які були передані їм для збереження, обробки, продажу (відпуску), перевезення або застосування в процесі виробництва, а також типового договору про повну індивідуальну матеріальну відповідальність, затвердженого постановою Державного комітету Ради Міністрів СРСР по праці і соціальних питаннях, Секретаріату Всесоюзної Центральної Ради Професійних Спілок від 28 грудня 1977 року №477/24, експедитори при перевезенні вантажів належать до посад або виконують роботи, безпосередньо зв`язані із зберіганням, обробкою, продажем (відпуском), перевезенням або застосуванням у процесі виробництва переданих їм цінностей.
Згідно ст.138КЗпП України для покладення на працівника матеріальної відповідальності за шкоду власник або уповноважений ним орган повинен довести наявність умов, передбаченихстаттею 130 цього Кодексу.
Тобто працівник має нести відповідальність за сукупності умов: заподіяння шкоди при виконанні трудових обов`язків, наявності прямої дійсної шкоди, причинного зв`язку між порушенням і шкодою та вини працівника.
З наведеного можна дійти висновку, що підставою для настання матеріальної відповідальності працівників за шкоду, заподіяну роботодавцю, є трудове майнове правопорушення, тобто невиконання або неналежне виконання працівником покладених на нього трудових обов`язків, в результаті чого підприємству, установі чи організації була завдана майнова шкода. Трудові обов`язки працівника визначаються законодавством, трудовим договором, посадовою інструкцією, наказами керівника тощо. При покладенні матеріальної відповідальності права і законні інтереси працівників гарантуються шляхом встановлення відповідальності тільки за пряму дійсну шкоду, лише в межах і порядку, передбачених законодавством, і за умови, коли така шкода заподіяна підприємству, установі, організації винними протиправними діями (бездіяльністю) працівника (частина другастатті 130 КЗпП).
У частині першій статті 130КЗпП передбачена матеріальна відповідальність працівників за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації внаслідок порушення покладених на них трудових обов`язків.
Разом з цим, чинне законодавство поряд із поняттям матеріальної відповідальності, визначеної главою ІХ КЗпП України, передбачає існування категорії цивільно-майнової відповідальності в межах положень ЦК України.
При цьому, матеріальна відповідальність як інститут трудового права урегульована КЗпП України, який визначає умови, підстави, обсяг та порядок її застосування.
В свою чергу майнова відповідальність є цивільно-правовою категорією. Правове забезпечення застосування заходів майнової відповідальності здійснює ЦК України, тому вона не поширюється на трудові правовідносини. Галузева належність матеріальної відповідальності до трудового права визначається характером правопорушення. Щодо шкоди, завданої роботодавцю працівником внаслідок недотримання трудової дисципліни, норми цивільного законодавства не застосовуються.
За трудовим законодавством суб`єктом матеріальної відповідальності може бути лише працівник, який знаходиться в трудових правовідносинах з підприємством, установою, організацією і заподіяв матеріальну шкоду внаслідок невиконання чи неналежного виконання трудових обов`язків, покладених на нього трудовими договором.
01 лютого 2019 року ОСОБА_1 ознайомлений та погодився виконувати посадові обов`язки водія автотранспортних засобів (молоковоз) регіонального відділення, що підтверджується його підписом на Робочій інструкції водія транспортних засобів. Відповідно до Робочої інструкції основним завданням водія є: виконання обов`язків, пов`язаних із транспортуванням сировини в пункт розвантаження приймання сировини згідно товарно-транспортних накладних, дотримання вимог та правил навантажувально-розвантажувальних робіт, стежити за технічним станом автомобіля. (арк. с. 7-11).
Згідно до п. 4.26 зазначеної Робочої інструкції відповідач зобов`язаний виконувати інші доручення керівництва ТОВ «Молоко-Країна», які виникли в зв`язку з виробничою необхідністю.
Сторони не заперечують, що за усним розпорядженням керівництва ТОВ «Молоко-Країна» у зв`язку з виникнувшою необхідністю проведення розрахунків з фізичними особами за придбане молоко відповідачеві  надано відповідне доручення та видано з каси підприємства грошові кошти у сумі 58780 грн, які ОСОБА_1 повинен був згідно відомості передати здавачам молока. 
Тобто в даному випадку має місце спричинення відповідачем шкоди не внаслідок невиконання чи неналежного виконання ним обов`язків, покладених на нього трудовим договором, а спричинення останнім шкоди внаслідок невиконання окремого доручення керівництва.
Цивільно-правові відносини, це відносини які виникають, коли придбання товарів (робіт, послуг) для потреб підприємства не входить до обов`язків працівника. У цьому випадку відносини між підприємством і його працівником регулюються нормами ЦКУ. Причому тут можливі два варіанти того, як працівник придбаває товари (роботи, послуги) для господарських потреб підприємства, — за договором доручення і без нього. 
Розмежовуючи матеріальну відповідність від цивільно-майнової, необхідно брати до уваги саме характер допущеного відповідачем правопорушення, внаслідок якого позивачу було спричинено шкоду.
Згідно з ч. 1 ст. 1000 ЦКУ за договором доручення одна сторона (повірений) зобов`язується вчинити від імені та за рахунок другої сторони (довірителя) певні юридичні дії. 
Правочин, вчинений повіреним, створює, змінює, припиняє цивільні права й обов`язки довірителя.
Договір доручення може бути укладено як у письмовій, так і в усній формі. Це пов`язано з тим, що в такій ситуації недодержання сторонами письмової форми правочину, яка встановлена законом, не має наслідком його недійсність (ч. 1 ст. 218 ЦКУ). 
Після того як працівник виконає доручення роботодавця, він зобов`язаний відзвітувати перед ним про суму витрат, понесених у зв`язку з виконанням доручення.
Оскільки ЦКУ не висуває жодних вимог до форми зазначеного звіту, він може бути складений за формою Звіту про використання коштів, виданих на відрядження або під звіт, затвердженою наказом № 841. До нього в обов`язковому порядку додають оригінали документів, що підтверджують факт здійснення витрат і їх розмір.
Кошти отримані ОСОБА_1 за видатковими касовими ордерами № 613, 611, 620, 617 від 11 листопада 2019 року  в сумі 58 870,00 грн, з підставою: платіжна відомість № 7584, 7604, 7582, 7600, 7579, 7602, 7589, 7595 від 11 листопада 2019 року не були передані на виконання наданого ОСОБА_1 доручення та останній не відзвітував за їх використання.
Таким чином, відповідальність за шкоду, спричинену внаслідок невиконання працівником окремого трудового доручення, а саме не проведення розрахунків згідно платіжних відомостей з третіми особами за придбане молоко, не підпадає під регулювання КЗпП України, оскільки не пов`язано з трудовим майновим правопорушенням, тобто невиконанням або неналежним виконанням працівником покладених на нього трудових обов`язків.
За вказаних обставин, відповідач ОСОБА_1 не є суб`єктом матеріальної відповідальності за трудовим законодавством, а відтак покладати на нього відповідальність в межах визначених главою ІХ КЗПП України випадків - правових підстав не має.
Як зазначено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.12.2019 року у справі №917/1739/17, провадження №12-161гс19, суд, з`ясувавши при розгляді справи, що сторона або інший учасник судового процесу на обґрунтування своїх вимог або заперечень послався не на ті норми права, що фактично регулюють спірні правовідносини, самостійно здійснює правильну правову кваліфікацію останніх та застосовує для прийняття рішення ті норми матеріального і процесуального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини (аналогічну правову позицію викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25.06.2019 року у справі №924/1473/15, провадження №12-15гс19). Зазначення позивачем конкретної правової норми на обґрунтування позову не є визначальним при вирішенні судом питання про те, яким законом слід керуватися при вирішенні спору (аналогічну правову позицію викладено у постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 23.10.2019 року у справі №761/6144/15-ц, провадження №61-18064св18). Саме на суд покладено обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін, виходячи із фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору. Самостійне застосування судом для прийняття рішення саме тих норм матеріального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини, не призводить до зміни предмета позову та/або обраного позивачем способу захисту.
Звертаючись до суду з позовом ТОВ «Молоко-Країна» посилалось як на підставу для відшкодування майнової шкоди на норми КЗпП України так і на загальні норми ЦК України.
Вірно встановивши обставини по справі, суд першої інстанції не визначився з характером спірних правовідносин та невірно застосував норми матеріального права, що призвело до помилкового вирішення спору.
За вказаних обставин, судове рішення підлягає скасуванню, з постановленням по справі нового рішення про задоволення позовних вимог.
У статті 16 ЦК України встановлено, що способом захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема примусове виконання обов`язку в натурі.
Згідно частини другої статті 530 ЦК України якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.
Відповідно до пункту 3 частини першої статті 1006 ЦК України повірений зобов`язаний негайно передати довірителеві все одержане у зв`язку з виконанням доручення.
У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 10 січня 2019 року в справі № 320/4274/16-ц (провадження № 61-25696св18) зроблено висновок по застосуванню частини другої статті 530, пункту 3 частини першої статті 1006 ЦК Українита вказано, що «у разі відсутності домовленості між повіреним та довірителем про встановлення строку (терміну) передачі одержаного у зв`язку з виконанням доручення, така передача має відбуватися негайно. При цьому для довірителя не потрібно пред`являти вимогу про передачу одержаного у зв`язку з виконанням доручення, оскільки пункт 3 частини першої статті 1006 ЦК України є виключенням, що допускається частиною другою статті 530 ЦК України».
Таким чином, оскільки ОСОБА_1 не передав ( не відзвітував) про фактичне виконання покладеного на нього доручення ( не здійснив оплату за придбане молоко) з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 52350 грн ( різниця між фактично отриманою сумою та повернутою) , як сума фактично отриманих коштів за договором доручення яке не було виконане.
Відповідно до ч.13 ст.141 ЦПК України якщо суд апеляційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Позовні вимоги та апеляційна скарга ТОВ «Молоко-Країна» підлягають задоволенню в повному, тому з відповідача на користь позивача необхідно стягнути 2102 грн судового збору за розгляд справи судом першої інстанції та судовий збір за розгляд справи апеляційним судом у розмірі 3153 грн.
Керуючись ст.ст. 258, 263, 374, 376 ч.1 п.4, 382, 384, 389, 390, 391 ЦПК України, апеляційний суд, -                                   
                                       П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Молоко-Країна» задовольнити.
Скасувати рішення  Менського районного суду Чернігівської області від 22 грудня 2020 року.
Позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Молоко-Країна» до ОСОБА_1 про відшкодування матеріальної шкоди, заподіяної підприємству працівником задовольнити.
Стягнути з ОСОБА_1 (місце проживання АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Молоко-Країна», місцезнаходження вулиця Бориспільська, 9 в місті Київ, ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України 31877099) грошові кошти в сумі 52350 грн та 5255 грн у повернення сплаченого судового збору за розгляд справи судом першої та апеляційної інстанції.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але  може бути оскаржена до Верховного Суду у випадках, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України, протягом 30 днів з дня складення повної постанови.

Головуючий:                                                             Судді: