УКРАЇНА 
Житомирський апеляційний суд 

Справа №285/2751/19 Головуючий у 1-й інст. Михайловська А. В. 
Категорія 11 Доповідач Павицька Т. М. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 березня 2021 року Житомирський апеляційний суд у складі:
головуючого         Павицької Т.М.,
суддів                 Трояновської Г.С., Галацевич О.М.,

за участю секретаря        Дяченко Ю.Ю.,        

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Житомирі цивільну справу №285/2751/19 за позовом  ОСОБА_1  до  ОСОБА_2 , треті особи:  ОСОБА_3 ,  ОСОБА_4 , про усунення перешкод у користуванні власністю та стягнення моральної шкоди за апеляційною скаргою ОСОБА_2  на рішення Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 22 грудня 2020 року, ухвалене під головуванням судді Михайловської А.В. в м. Новоград-Волинський,

в с т а н о в и в :
У серпні 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду з даним позовом у якому просила суд зобов`язати ОСОБА_2 усунути створені нею перешкоди, а саме: тимчасову господарську споруду та вигрібну яму, які розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом їх знесення та засипання, а також стягнути з відповідача на її користь на відшкодування моральної шкоди 5000,00 грн. Позовні вимоги мотивувала тим, що вона є власником частини будинку АДРЕСА_1 . В іншій частині будинку проживає ОСОБА_2 без реєстрації. Так, ОСОБА_2 на земельній ділянці біля будинку самовільно збудувала тимчасову господарську споруду, в якій вирощує тварин, а тому у дворі стоїть нестерпний сморід. Окрім того, відповідач у порушення санітарних норм та правил біля будинку облаштувала вигрібну яму. З приводу таких незаконних дій останньої, вона неодноразово зверталася до органів місцевої влади, внаслідок чого, ОСОБА_2 було притягнуто до адміністративної відповідальності. Вона є інвалідом другої групи та через протиправні дії відповідача зазнала душевних страждань.

Рішенням Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 22 грудня 2020 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково. Зобов`язано ОСОБА_2 усунути створені перешкоди, а саме: тимчасову господарську споруду, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом її знесення. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 1000,00 грн моральної шкоди. В іншій частині позовних вимог відмовлено. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь держави 922,08 грн судового збору.
Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції,  ОСОБА_2  подала апеляційну скаргу у якій просить його скасувати в частині задоволених вимог та ухвалити в цій частині нове судове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог. На обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що оскаржуване рішення є незаконним, необґрунтованим та таким, що ухвалене із неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права. Зазначає, що суд першої інстанції не взяв до уваги висновки у постанові Верховного Суду від 09.09.2020 по даній цивільній справі.
       Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
        Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 є власником 47/100 часток будинку АДРЕСА_1 , який складається із двох окремих частин, що виділені в натурі згідно ухвали Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 30.03.2007 у справі № 2-062/2007.
Власником 53/100 вказаного будинку був ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Згідно ухвали Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 30.03.2007 у справі № 2-062/2007, було затверджено мирову угоду між ОСОБА_1 та ОСОБА_5 щодо розподілу будинку, кожному із них було виділено у користування по 1/2 частці земельної ділянки.
За повідомленням приватного нотаріуса Новоград-Волинського нотаріального округу Житомирської області від 03.10.2019 спадщину після смерті ОСОБА_5 прийняли його діти: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , а також його малолітні доньки: ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , матір`ю яких та дружиною померлого є ОСОБА_2 , яка відмовилася від прийняття спадщини.
Задовольняючи частково позовні вимоги суд першої інстанції дійшов висновку, що ОСОБА_2 порушено права позивача ОСОБА_1 , які виразилися у самовільній побудові тимчасової дерев`яної споруди (сараю) з порушенням вимог законодавства, а тому такі права підлягають захисту.
Апеляційний суд погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.
Відповідно до частини першої статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є відновлення становища, яке існувало до порушення, що передбачено пунктом 4 частини другої статті 16 ЦК України
Згідно з положеннями статей 386, 391, 396 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. 
Як роз`яснив пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у пунктах 5, 17 постанови від 30 березня 2012 року № 6 «Про практику застосування судами статті 376 ЦК України (про правовий режим самочинного будівництва)» у випадках порушення прав інших осіб право на звернення до суду належить і таким особам за умови, що вони доведуть наявність порушеного права (статті 391 ЦК України), а також власнику (користувачу) земельної ділянки, якщо він заперечує проти визнання за особою, яка здійснила самочинне будівництво на його земельній ділянці, права власності на самочинно збудоване нерухоме майно (частина четверта статті 376 та стаття 391 ЦК України).
Відповідно до частин першої, другої, четвертої та сьомої статті 376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без належного дозволу чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил.
Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього.
Якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок.
У разі істотного відхилення від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, істотного порушення будівельних норм і правил суд за позовом відповідного органу державної влади або органу місцевого самоврядування може постановити рішення, яким зобов`язати особу, яка здійснила (здійснює) будівництво, провести відповідну перебудову.
Якщо проведення такої перебудови є неможливим або особа, яка здійснила (здійснює) будівництво, відмовляється від її проведення, таке нерухоме майно за рішенням суду підлягає знесенню за рахунок особи, яка здійснила (здійснює) будівництво. Особа, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, зобов`язана відшкодувати витрати, пов`язані з приведенням земельної ділянки до попереднього стану.
Юридичними фактами, які складають правову підставу знесення самочинного будівництва, є: істотне відхилення від проекту та/або істотне порушення будівельних норм і правил, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб; неможливість проведення перебудови або відмова особи, яка здійснила (здійснює) будівництво, від її проведення.
При вирішенні питання про те, чи є відхилення від проекту істотним і таким, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, необхідно з`ясовувати, зокрема, як впливає допущене порушення з урахуванням місцевих правил забудови, громадських і приватних інтересів на планування, забудову, благоустрій вулиці, на зручність утримання суміжних ділянок тощо.
Під істотним порушенням будівельних норм і правил з огляду на положення Законів України «Про основи містобудування»; «Про архітектурну діяльність»; «Про регулювання містобудівної діяльності»; постанови Кабінету Міністрів України «Деякі питання виконання підготовчих і будівельних робіт» від 13 квітня 2011 року № 466 необхідно розуміти, зокрема, недодержання архітектурних, санітарних, екологічних, протипожежних та інших вимог і правил, а також зміну окремих конструктивних елементів житлового будинку, будівлі, споруди, що впливає на їх міцність і безпечність та загрожує життю й здоров`ю людини, тощо.
Відповідно до пунктів «г» та «е» частини першої статті 91 ЗК України власники земельних ділянок зобов`язані не порушувати прав власників суміжних земельних ділянок та землекористувачів, а також дотримуватися правил добросусідства та обмежень, пов`язаних з встановленням земельних сервітутів та охоронних зон.
Частинами першою та другою статті 103 ЗК України передбачено, що власники та землекористувачі земельних ділянок повинні обирати такі способи використання земельних ділянок відповідно до їх цільового призначення, при яких власникам, землекористувачам сусідніх земельних ділянок завдається найменше незручностей (затінення, задимлення, неприємні запахи, шумове забруднення тощо). Власники та землекористувачі земельних ділянок зобов`язані не використовувати земельні ділянки способами, які не дозволяють власникам, землекористувачам сусідніх земельних ділянок використовувати їх за цільовим призначенням (неприпустимий вплив).
Статтею 152 ЗК України визначено, що власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання угоди недійсною; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відшкодування заподіяних збитків; застосування інших, передбачених законом, способів.
Встановлено, що 18.12.2018 року адміністративною комісією при виконавчому комітеті Новоград-Волинської міської ради щодо ОСОБА_2 було винесено постанову та звільнено її від адміністративної відповідальності обмежившись усним зауваженням, у відповідності до вимог ст. 22 КУпАП, за порушення пункту 5.3.8. Правил благоустрою територій міста, а саме: за не облаштування водовідведення на житловому будинку АДРЕСА_1   та за самовільну побудову тимчасової дерев`яної споруди (сарай) на спільній межі.  У визначеному законом порядку зазначена постанова ОСОБА_2 не була оскаржена. 
Аналогічні порушення зазначені у висновку управління житлово-комунального господарства, енергозбереження та комунальної власності Новоград-Волинської міської ради Житомирської області по результатам перевірки письмового звернення ОСОБА_2 від 15 серпня 2019 року.
Встановивши, порушення   ОСОБА_2  прав  позивача, які  виразилися  у самовільній  побудові  тимчасової  дерев`яної  споруди ( сараю)  з порушенням  вимог  законодавства, суд дійшов правильного висновку, що  порушені права підлягають  захисту  шляхом  зобов`язання відповідача її знесення, оскільки остання не надала  згоди на її  перебудову та продовжує нею користуватися. 
Правильним є рішення суду першої інстанції в частині часткового задоволення позову про відшкодування моральної шкоди.
Загальні підстави відповідальності за завдану моральну шкоду передбачені нормами статті 1167 ЦК України, відповідно до якої шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини.
Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди визначається залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо), та, з урахуванням інших обставин, зокрема тяжкості вимушених змін у життєвих стосунках, ступеню зниження престижу і ділової репутації позивача. При цьому, виходити слід із засад розумності, виваженості та справедливості. 
При визначенні розміру відшкодування моральної шкоди, суд обґрунтовано врахував характер правовідносин, глибину моральних страждань позивача, тривалість відновлення порушеного права, та виходячи із засад розумності та справедливості, визначив відшкодування моральної шкоди в розмірі 1 000, 00 грн, визнаючи такий розмір достатнім для сатисфакції та відшкодування душевних страждань позивача.
Доводи заявника про те, що суд першої інстанцій незаконно захистив права позивача, оскільки вона не є, ані власником частини житлового будинку, ані власником земельної ділянки, є безпідставними та необґрунтованими. 
Відповідно до положень  152 ЗК України позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. 
Позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню незалежно від того, на своїй чи на чужій земельній ділянці або іншому об`єкті нерухомості відповідач вчиняє дії (бездіяльність), що порушують право позивача. 
Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності (частини перша та третя статті 13 ЦПК України ).
Відповідач - це особа, яка, на думку позивача, або відповідного правоуповноваженого суб`єкта, порушила, не визнала чи оспорила суб`єктивні права, свободи чи інтереси позивача. Відповідач притягається до справи у зв`язку з позовною вимогою, яка пред`являється до нього.
       Найчастіше під неналежними відповідачами розуміють таких відповідачів, щодо яких судом під час розгляду справи встановлено, що вони не є зобов`язаними за вимогою особами.
Для правильного вирішення питання щодо визнання відповідача неналежним недостатньо встановити відсутність у нього обов`язку відповідати за даним позовом. Установлення цієї умови - підстава для ухвалення судового рішення про відмову в позові. Щоб визнати відповідача неналежним, крім названої умови, суд повинен мати дані про те, що обов`язок відповідати за позовом покладено на іншу особу. Визнати відповідача неналежним суд може тільки в тому випадку, коли можливо вказати на особу, що повинна виконати вимогу позивача, - належного відповідача.
Отже, неналежний відповідач - це особа, притягнута позивачем як відповідач, стосовно якої встановлено, що вона не повинна відповідати за пред`явленим позовом за наявності даних про те, що обов`язок виконати вимоги позивача лежить на іншій особі - належному відповідачеві.
Тобто, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи. До подібних правових висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 17 квітня 2018 року у справі  № 523/9076/16-ц).
Із матеріалів справи вбачається, що з 19 грудня 2006 року ОСОБА_2 перебувала в зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_5 , останній був власником 53/100 частин будинку АДРЕСА_1 . Відповідачка ОСОБА_2 проживає в спірному будинку, вона не заперечує, що на земельній ділянці біля частини будинку, яка належала її покійному чоловіку, побудована тимчасова дерев`яна споруда (сарай).

       В апеляційній інстанції позивачка пояснила, що ОСОБА_2 проживає в будинку по АДРЕСА_1 з 2010 року, після цієї дати була побудована спірна будівля. 
Постанова адміністративної комісії при виконавчому комітеті Новоград-Волинської міської ради від 18.12.2018 про притягнення ОСОБА_2 до адміністративної відповідальності за ст.122 КУпАП є чинною. 
Відповідачка ОСОБА_2 не надала суду належних та допустимих доказів про те, що тимчасова дерев`яна споруда (сарай) на земельній ділянці, яка була у користуванні її покійного чоловіка ОСОБА_5 , побудована не нею, а іншою особою.
З огляду на наведене ОСОБА_2 є належним відповідачем у даній справі.
Наведені в апеляційній скарзі доводи не спростовують висновків суду по суті вирішення позову та не дають підстав вважати, що судом порушено норми матеріального та процесуального права, про що зазначає в апеляційній скарзі.
Враховуючи наведене, апеляційний вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін.
Керуючись статтями 259, 268, 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,
п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу  ОСОБА_2  залишити без задоволення.
Рішення Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 22 грудня 2020 року залишити без змін.
Поновити дію рішення Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 22 грудня 2020 року.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути  оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. Дата складення повного судового рішення 10 березня 2021 року.

Головуючий 

Судді