ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 2а-12167/11/2670                                                                       Суддя (судді) першої інстанції: Огурцов О.П.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

  23 лютого 2021 року                                                                                            м. Київ
          
Колегія Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:
                                     судді-доповідача    Кузьменка В. В.,
                                     суддів Василенка Я. М., Ганечко О. М., 
 за участю секретаря Кірієнко Н. Є.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Києві справу за адміністративним  позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Поліпласт-Україна» до Головного управління ДПС у м.Києві   про визнання нечинними та скасування податкових повідомлень- рішень, за апеляційною скаргою Головного управління ДПС у м.Києві на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 05.11.2020, - 

В С Т А Н О В И Л А:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Поліпласт-Україна» звернулося до суду із позовною заявою про визнання нечинними та скасування податкових повідомлень - рішень від 10.08.2011 №№ 0001292370, 0001302370. . 
Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва зупинено провадження у справі до набранням законної сили рішенням Северодонецького міського суду Луганської області у кримінальній справі № 1-508/11 за звинуваченням ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.28 - ч.3 ст. 212, ч.3 ст.28 - ч.2 ст.366 Кримінального кодексу України.
Ухвалами Окружного адміністративного суду міста Києва від 17.06.2020 поновлено провадження у справі, призначено судове засідання у справі та замінено відповідача його правонаступником, а саме: Державну податкову інспекцію у Голосіївському районі на Головне управління ДПС у м. Києві.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що господарські операції між позивачем і ФОП ОСОБА_4 та ФОП ОСОБА_1 мали реальний характер та документально підтверджуються первинними бухгалтерськими документами, за якими було отримано транспортно - експедиційні послуги, використані ним у власній господарській діяльності.
Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 05.11.2020 адміністративний позов задоволений повністю.
Не погоджуючись із зазначеним судовим рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції як таке, що ухвалено з порушенням норм матеріального і процесуального права, та прийняти нове рішення про відмову у задоволенні позову в повному обсязі.  
В судове засідання з`явилися учасники процесу. Представник апелянта наполягав на вимогах апеляційної скарги, просив відмовити у задоволенні позову. Представник позивача просив залишити рішення суду першої інстанції без змін, посилаючись на доводи, викладені в письмовому відзиві на апеляційну скаргу.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи,  доводи скарги, колегія суддів зазначає наступне.
Згідно зі ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
У відповідності до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Як встановлено під час апеляційного розгляду справи, з 08.07.2011 по 21.07.2011 Державною податковою інспекцією у Голосіївському районі міста Києва проведено документальну позапланову виїзну перевірку товариства з обмеженою відповідальністю «Поліпласт-Україна» з питань правильності нарахування, повноти і своєчасності сплати податку на додану вартість та податку на прибуток по фінансово-господарським взаємовідносинам з ФОП ОСОБА_5 , ФОП ОСОБА_1 , ФОП ОСОБА_2 , ФОП ОСОБА_6 , ФОП ОСОБА_7 , ТОВ «Мівісс», ТОВ «Вітна» за період з 01.09.2009 по 31.03.2011.
За результатами перевірки складено акт від 27.07.2011 №360/1-23-70-35839874, яким встановлено порушення абзацу 4 підпункту 5.3.9 пункту 5.9 статті 5 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств», яке призвело до заниження податку на прибуток на загальну суму 46 520,00 грн. та завищення від`ємного значення об`єкта оподаткування податку на прибуток на загальну суму 20308,00 грн., порушення підпунктів 7.4.1, 7.4.5 пункту 7.4 статті 7 Закону України «Про податок на додану вартість» в результаті чого занижено суму ПДВ, яка підлягає нарахуванню до сплати в бюджет за підсумками поточного звітного періоду (р. 27 Декларації з ПДВ) на загальну суму 68 682,00 грн. та завищено залишок від`ємного значення, яке після бюджетного відшкодування включається до складу податкового кредиту наступного податкового періоду (р.26 Декларації з ПДВ) на загальну суму 141 646,00 грн.
На підставі зазначеного акту перевірки прийнято податкові повідомлення - рішення 10.08.2011 №0001292370, яким збільшено суму грошового зобов`язання за платежем податок на прибуток на загальну суму 58150,00 грн., у тому числі за штрафними (фінансовими) санкціями (штрафами) на 11630,00 грн. та №0001302370, яким збільшено суму грошового зобов`язання за платежем податок на додану вартість на загальну суму 85852,50 грн., у тому числі за штрафними (фінансовими) санкціями (штрафами) на 17170, 50грн.
Не погоджуючись із податковими повідомленнями-рішеннями та вважаючи їх протиправними та такими, що підлягають скасуванню, позивач звернувся з відповідним позовом до суду.
Приймаючи рішення про задоволення адміністративного позову, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем не наведено жодних обставин та не надано суду належних та допустимих доказів, які б свідчили про невідповідність господарських операцій із вказаними контрагентами цілям та завданням статутної діяльності позивача, збитковості здійснених операцій, або інших обставин, які б окремо або в сукупності могли б свідчити про не пов`язаність операцій з господарською діяльністю позивача, фіктивність вчинених операцій, а також про те, що вчинення зазначених операцій не було обумовлено розумними економічними причинами (цілями ділового характеру), а дії позивача були спрямовані на отримання необґрунтованої податкової вигоди.
Апелянт мотивує свої вимоги тим, що перевіркою не підтверджується реальність здійснення господарських операцій з контрагентами ФОП ОСОБА_4 та ФОП ОСОБА_1 з огляду на те, що вони не подають податкову звітність, їхня реєстрації правниками податку на додану вартість анульована в березні 2011 року, згідно податкової звітності відсутні трудові ресурси, виробниче обладнання, транспортне та торгівельне обладнання, сировина, матеріали для здійснення основного виду діяльності. Посилався на факти встановлені в рамках кримінальної справи № 07/11/9008 порушеної у відношенні суб`єкта підприємницької діяльності - фізичної особи ОСОБА_1 , по ч.2 ст. 364 Кримінального кодексу України.
Надаючи правову оцінку фактичним обставинам справи, колегія суддів зазначає наступне.
В розумінні ст. 1 Законом України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», первинний документ - документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення. 
Відповідно до ч. 1 ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення.
Відповідно до абзацу другого пункту 2.1 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 24.05.1995 № 88, господарські операції - це факти підприємницької та іншої діяльності, що впливають на стан майна, капіталу, зобов`язань і фінансових результатів.
З метою встановлення факту здійснення господарської операції, належить з`ясувати, зокрема, рух активів у процесі здійснення господарської операції, установлення спеціальної податкової правосуб`єктності учасників господарської операції та установлення зв`язку між фактом придбання товарів (послуг), спорудженням основних фондів, імпортом товарів (послуг), понесенням інших витрат і господарською діяльністю платника податку.
Будь-які документи (у тому числі договори, накладні, рахунки тощо) мають силу  первинних  документів лише в разі фактичного здійснення господарської операції.
Визначальною ознакою господарської операції є те, що вона повинна спричиняти реальні зміни майнового стану платника податків.
Пунктом 2.4 Положення № 88  визначено, що первинні документи повинні мати такі обов`язкові реквізити: найменування підприємства, установи, від імені яких складений документ, назва документа (форми), дата і місце складання, зміст та обсяг господарської операції, одиниця виміру господарської операції (у натуральному та/або вартісному виразі), посади і прізвища осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення, особистий чи електронний підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.
Аналіз положень податкового законодавства дозволяє дійти висновку, що право податкового обліку у платника податків виникає за наявності: фактичного (реального) здійснення оподатковуваних операцій; документального підтвердження реального здійснення господарських операцій сукупністю юридично значимих (дійсних) первинних та інших документів, які зазвичай супроводжують операції певного виду (в залежності від характеру певних операцій) та які містять інформацію про зміст та обсяг операції, підписані уповноваженими особами; придбання товарів/послуг з метою їх використання в господарській діяльності; наявності розумних економічних причин (ділової мети) для здійснення господарських операцій; наявності у сторін спеціальної податкової правосуб`єктності (особа, що видає податкову накладну, повинна бути зареєстрованою як платник ПДВ); наявності у покупця податкової накладної, яка відповідає вимогам статті 201 Податкового кодексу України, зареєстрована та підписана уповноваженою особою. 
Тобто, для підтвердження даних податкового обліку можуть братися до уваги лише ті первинні документи, які складені в разі фактичного здійснення господарської операції.
Як встановлено, від контрагентів ФОП ОСОБА_4 та ФОП ОСОБА_1 було отримано транспортно - експедиційні послуги, факт надання та отримання яких підтверджується товарно - транспортними накладними, заявками, актами здачі - прийняття робіт (надання послуг), рахунками - фактурами, копії яких наявні в матеріалах справи, а факт здійснення оплати копіями банківських виписок.
На підтвердження наявності виробничої необхідності отримання транспортно - експедиційних послуг від ФОП ОСОБА_4 та ФОП ОСОБА_1 позивачем надано суду копії, рахунків на оплату, видаткових накладних щодо поставки товару, накладних на переміщення, накладних на внутрішнє переміщення, накладних на відпуск матеріалів.
Позивачем надано копії договорів оренди від 01.06.2009 № 01/06-09, оренди нежилого приміщення від 01.01.2010 № 3, від 01.06.2009 № 8, оренди об`єкту нерухомості від 16.08.2010 № 03, оренди від 01.02.2010 № 17а/10, оренди частини складського приміщення від 01.07.2009 № ДГ-0000360, оренди нежилого приміщення від 01.09.2008 № 1, оренди від 01.10.2009 № 61/09, оренди нежилого приміщення від 01.12.2009 № 2 на підтвердження наявності орендованих приміщень за адресами поставки.
Доводи відповідача на те, що контрагентами позивача ФОП ОСОБА_4 та ФОП ОСОБА_1 не було подано податкову звітність у 2011 році та анульовано реєстрацію платниками податку на додану вартість в 2011 році не приймаються судом до уваги з огляду на те, що правовідносини з зазначеними контрагентами у позивача були у 2009 - 2010 роках.
Відповідно до пункту 5.1, підпункту 5.2.1 пункту 5.2 статті 5 Закону України Про оподаткування прибутку підприємств, у редакції чинній на момент перевірки, валові витрати виробництва та обігу - це сума будь-яких витрат платника податку у грошовій, матеріальній або нематеріальній формах, здійснюваних як компенсація вартості товарів (робіт, послуг), які придбаваються (виготовляються) таким платником податку для їх подальшого використання у власній господарській діяльності. До складу валових витрат включаються: суми будь-яких витрат, сплачених (нарахованих) протягом звітного періоду у зв`язку з підготовкою, організацією, веденням виробництва, продажем продукції (робіт, послуг) і охороною праці, у тому числі витрати з придбання електричної енергії (включаючи реактивну), з урахуванням обмежень, установлених пунктами 5.3 5.8 цієї статті. До таких обмежень, згідно з підпунктом 5.3.1 вказаного Закону, віднесено включення до валових витрат на потреби, не пов`язані з веденням господарської діяльності та відповідно до підпункту 5.3.9 витрати, не підтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими документами, обов`язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення податкового обліку. Пунктом 5.11 статті 5 Закону України Про оподаткування прибутку підприємств заборонено установлення додаткових обмежень щодо віднесення витрат до складу валових, крім тих, що зазначені в цьому Законі.
Відповідно до підпункту 11.2.1 пункту 11.2 статті 11 Закону України Про оподаткування прибутку підприємств , датою збільшення валових витрат виробництва (обігу) вважається дата, яка припадає на податковий період, протягом якого відбувається будь-яка з подій, що сталася раніше: або дата списання коштів з банківських рахунків платника податку на оплату товарів (робіт, послуг), а в разі їх придбання за готівку - день їх видачі з каси платника податку; або дата оприбуткування платником податку товарів, а для робіт (послуг) - дата фактичного отримання платником податку результатів робіт (послуг).
Пунктом 1.7 статті 1 Закону України Про податок на додану вартість встановлено, що податковий кредит - сума, на яку платник податку має право зменшити податкове зобов`язання звітного періоду, визначена згідно з цим Законом.
Відповідно до підпункту 7.4.1 пункту 7.4 статті 7 вказаного Закону податковий кредит звітного періоду визначається виходячи із договірної (контрактної) вартості товарів (послуг), але не вище рівня звичайних цін, у разі якщо договірна ціна на такі товари (послуги) відрізняється більше ніж на 20 відсотків від звичайної ціни на такі товари (послуги), та складається із сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 6.1 статті 6 та статтею 81 цього Закону, протягом такого звітного періоду, крім іншого, у зв`язку з придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.
Згідно з підпунктом 7.5.1 пункту 7.5 статті 7 Закону України Про податок на додану вартість датою виникнення права платника податку на податковий кредит вважається дата здійснення першої з подій: або дата списання коштів з банківського рахунку платника податку в оплату товарів (робіт, послуг), дата виписки відповідного рахунку (товарного чека) - в разі розрахунків з використанням кредитних дебетових карток або комерційних чеків, або дата отримання податкової накладної, що засвідчує факт придбання платником податку товарів (робіт, послуг).
Підпунктом 7.2.6 пункту 7.2 статті 7 цього Закону встановлено, що підставою для нарахування податкового кредиту є податкова накладна, яка видається платником податку, який поставляє товари (послуги). У разі відмови з боку постачальника товарів (послуг) надати податкову накладну або при порушенні ним порядку її заповнення отримувач таких товарів (послуг) має право додати до податкової декларації за звітний податковий період заяву зі скаргою на такого постачальника, яка є підставою для включення сум цього податку до складу податкового кредиту.
На момент укладення договорів та проведення господарських операцій контрагенти позивача зареєстровані в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, зареєстровані платниками податків.
В свою чергу надані товариством документи у повній мірі розкривають суть господарських відносин позивача з контрагентами.
Факт порушення кримінальної справи не є беззаперечним фактом, що підтверджує відсутність реальних правових наслідків всіх господарських операцій проведених позивачем та його контрагентами. 
Окрім того, суд також зауважує, що під час проведення господарських операцій платник податків може бути і необізнаним стосовно дійсного стану правосуб`єктності своїх контрагентів і реально отримати від них товари (роботи чи послуги), незважаючи на те, що контрагенти можливо і мають наміри щодо порушення податкового законодавства.
Також, за результатами судового розгляду кримінальної справи №07/11/9008, її  повернуто прокурору Луганської області для проведення додаткового розслідування, після чого 05.01.2015 слідчим управлінням фінансових розслідувань Головного управління Державної фіскальної служби у Луганській області внесені відповідні відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань та розпочато досудове слідство у кримінальному провадженні №32015130000000002 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 212 Кримінального кодексу України та за результатами проведення досудового розслідування 22.06.2015 на підставі пункту 2 частини першої статті 284 Кримінального процесуального кодексу України прийнято обґрунтоване рішення про закриття вказаного кримінального провадження та відповідні відомості внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань, оскільки встановлена відсутність в діянні складу кримінального правопорушення.
В свою чергу, надані позивачем на підтвердження реального здійснення господарських операцій із контрагентами позивача, первинні документи, копії яких містяться у матеріалах справи, повністю відображають зміст та обсяги господарських операцій, відповідають господарським цілям та завданням статутної діяльності підприємств, що є свідченням добросовісності дій позивача при здійсненні вказаних операцій.
Фактичне здійснення господарських операцій підтверджується дослідженими судом належним чином оформленими первинними документами, які відповідають вимогам, встановленим статтею 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» - містять назву документа (форми); дату і місце складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції, скріплені печатками контрагентів.
Колегія суддів зазначає, що контролюючим органом всупереч вимог ст. 77 КАС України не було доведено та надано доказів про наявність встановлених судами фактів, які свідчать про обізнаність платника податків щодо неправомірної поведінки контрагента та злагодженості дій між ними. 
Враховуючи викладене у сукупності, апелянтом не було надано доказів на підтвердження вимог апеляційної скарги. Інші доводи, викладені апелянтом в апеляційній скарзі вказаного не спростовують, тому колегія суддів вважає правильним висновок суду першої інстанції щодо задоволення позову.
Згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. 
Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. 
Щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд, що і вчинено судом у даній справі.
Таким чином, враховуючи вищенаведене у сукупності, беручи до уваги при цьому кожен аргумент, викладений учасниками справи, рішення суду першої інстанції у цій справі є законним та обґрунтованим і не підлягає скасуванню, оскільки суд, у відповідності з нормами матеріального права та при дотриманні норм процесуального права ухвалив рішення повно і всебічно з`ясувавши  обставини справи.
Керуючись ст.ст. 242, 308, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, колегія суддів,  -
П О С Т А Н О В И Л А :
Апеляційну скаргу Головного управління ДПС у м.Києві на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 05.11.2020 у справі за адміністративним позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Поліпласт-Україна» до Головного управління ДПС у м.Києві  про визнання нечинними та скасування податкових повідомлень- рішень - залишити без задоволення.
Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 05.11.2020 - залишити без змін.
Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Суддя-доповідач:                                                                        В. В. Кузьменко 

Судді:                                                                                           Я. М. Василенко

          О. М. Ганечко

          Повний текст постанови виготовлено 01.03.2021