ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/360/21 Справа № 205/1177/20 	  	Суддя у 1-й інстанції - Шавула В. С. Суддя у 2-й інстанції - Городнича В. С.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 січня 2021 року                                                                м. Дніпро

колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:
головуючого – Городничої В.С.,
суддів – Лаченкової О.В., Петешенкової М.Ю.,
розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження у м.Дніпрі цивільну справу 
за апеляційною скаргою  ОСОБА_1 
на рішення Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 11 травня 2020 року
у цивільній справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю “Вердикт Капітал” до  ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

В С Т А Н О В И Л А:

       У лютому 2020 року позивач - Товариство з обмеженою відповідальністю “Вердикт Капітал”, звернувся до суду з вищезазначеним позовом до відповідача, посилаючись на те, що 
27 лютого 2015 року ОСОБА_1 звернувся із анкетою-заявою до ПАТ «Альфа-Банк» про отримання кредиту, на підставі якої між сторонами укладено кредитний договір №490935797, відповідно до умов якого відповідач отримав кредит в сумі 17 518,14 грн, зі сплатою відсотків за користування у розмірі 39,9% річних, строком користування до 02.03.2020 року.
       21 червня 2016 року між ПАТ «Альфа-Банк» та ТОВ «Кредитні Ініціативи» укладено договір факторингу №1, у відповідності до умов якого ПАТ «Альфа-Банк» передав право вимоги за кредитним договором №490935797 від 27.02.2015 року.
       26 грудня 2018 року між ТОВ «Кредитні Ініціативи» та ТОВ «Фінансова компанія «ВЕСТА» укладено договір факторингу №2019-1КІ/ВЕСТА, за умовами якого право вимоги за кредитним договором №490935797 від 27.02.2015 року перейшло до ТОВ «Фінансова компанія «ВЕСТА».
       16 січня 2019 року між ТОВ «Фінансова компанія «ВЕСТА» та ТОВ «Вердикт Капітал» укладено договір відступлення права вимоги №16-01/19/1. Відповідно до додатку № 1 до договору про відступлення права вимоги від 16.01.2019 року - Реєстру договорів, права вимоги за якими відступаються, та боржників за такими договорами, ТОВ "Вердикт Капітал" набуло права грошової вимоги до відповідача за кредитним договором №490935797 від 27.02.2015 року в сумі 51 687,74 грн., з якої: 17 317,27 грн. - заборгованість за тілом кредиту; 25 548,05 грн. - заборгованість за процентами; 8 822,42 грн. – пеня, штраф (а.с.23).
       Згідно з умовами кредитного договору позичальник зобов`язався повернути кредит, сплатити проценти за користування кредитом та виконати інші зобов`язання у повному обсязі у строки і на умовах, передбачених договором. Незважаючи на це, відповідач не виконав свого обов`язку та припинив повертати наданий йому кредит в строки, передбачені кредитним договором.

       Станом на 11.01.2020 року заборгованість позичальника за кредитним договором №490935797 від 27.02.2015 року становить 70 233,01 грн, з якої: нараховані 3% річних – 1 559,00 грн; інфляційні – 5 212,63 грн; подвійна облікова ставка НБУ – 5 838,06 грн; 17 317,27 грн - заборгованість за тілом кредиту; 25 548,05 грн - заборгованість за процентами; заборгованість за нарахованими відсотками згідно кредитного договору (з моменту відступлення права вимоги по дату виготовлення розрахунку заборгованості) – 6 927,59 грн.; 8 822,42 грн. – пеня.
       На підставі викладеного, просив стягнути з відповідача на свою користь вказану заборгованість та судові витрати.
Рішенням Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 11 травня 2020 року позовні вимоги задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Вердикт Капітал» суму заборгованості за кредитним договором №490935797 від 27.02.2015 року в розмірі 70 233,01 грн, з якої: нараховані 3% річних – 1 559,00 грн; інфляційні – 5 212,63 грн; подвійна облікова ставка НБУ – 5 838,06 грн; 17 317,27 грн - заборгованість за тілом кредиту; 24 556,31 грн - заборгованість за процентами; заборгованість за нарахованими відсотками згідно кредитного договору (з моменту відступлення права вимоги по дату виготовлення розрахунку заборгованості) – 6 927,59 грн; 8 822,42 грн – пеня.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Вердикт Капітал» судовий збір в сумі 2 102,00 грн. 
В іншій частині позовних вимог – відмовлено.
Не погодившись з рішенням суду, відповідач звернувся з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, просив рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.
Апеляційну скаргу мотивовано тим, що суд першої інстанції не звернув уваги на те, що строк позовної давності за вимогами позивача минув, оскільки банком до стягнення пред`явлена заборгованість за період з 2015 по 2016 рік, тоді як з позовом банк звернувся лише 17.02.2020 року, тобто з пропуском строку позовної давності, клопотання про поновлення такого строку банк не заявляв.
Посилався на те, що 27 лютого 2015 року він не укладав жодних кредитних договорів з ПАТ «Альфа-Банк» щодо отримання грошових коштів.
Зазначав, про те, що розмір неустойки, який пред`явлений позивачем до стягнення є завищеним, нарахована пеня та проценти перевищують розмір заборгованості, а тому є підстави для застосування положень ч. 3 ст. 551 ЦК України, відповідно до якої розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставини, які мають істотне значення. 
Позивач подав до суду відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначаючи про законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, просив відмовити у задоволенні апеляційної скарги, рішення суду залишити без змін.
Згідно з ч.1 ст. 368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.
Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Відповідно до вимог ст. 1054 Цивільного кодексу України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Судом встановлено, що 27 лютого 2015 року ОСОБА_1 звернувся із анкетою-заявою до Публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк» на отримання кредиту (а.с.10).
На підставі анкети-заяви між ПАТ «Альфа-Банк» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір №490935797, відповідно до умов якого останній отримав кредит в сумі 17 518,14 грн, зі сплатою відсотків за користування у розмірі 39,9% річних, строком користування до 02.03.2020 року (а.с.11).
21 червня 2016 року між ПАТ «Альфа-Банк» та ТОВ «Кредитні Ініціативи» укладено договір факторингу №1, у відповідності до умов якого ПАТ «Альфа-Банк» передав право вимоги за кредитним договором №490935797 від 27.02.2015 року (а.с.24).
26 грудня 2018 року між ТОВ «Кредитні Ініціативи» та ТОВ «Фінансова компанія «ВЕСТА» укладено договір факторингу №2019-1КІ/ВЕСТА, за умовами якого право вимоги за кредитним договором №490935797 від 27.02.2015 року перейшло до ТОВ «Фінансова компанія «ВЕСТА» (а.с.25-35).
16 січня 2019 року між ТОВ «Фінансова компанія «ВЕСТА» та ТОВ «Вердикт Капітал» укладено договір відступлення права вимоги №16-01/19/1(а.с.36-45).
Відповідно до додатку № 1 до договору про відступлення права вимоги від 16.01.2019 року - Реєстру договорів, права вимоги за якими відступаються, та боржників за такими договорами, ТОВ "Вердикт Капітал" набуло права грошової вимоги до відповідача за кредитним договором №490935797 від 27.02.2015 року в сумі 51 687,74 грн, з якої: 17 317,27 грн - заборгованість за тілом кредиту; 25 548,05 грн - заборгованість за процентами; 8 822,42 грн – пеня, штраф (а.с.23).
Згідно з умовами кредитного договору позичальник зобов`язався повернути кредит, сплатити проценти за користування кредитом та виконати інші зобов`язання у повному обсязі у строки і на умовах, передбачених договором. Незважаючи на це, відповідач не виконав свого обов`язку та припинив повертати наданий йому кредит в строки, передбачені кредитним договором.
Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору.
Відповідно до ч. 1 ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.
Станом на 11.01.2020 року заборгованість позичальника за кредитним договором №490935797 від 27.02.2015 року становить 70 233,01 грн, яка складається: 17 317,27 грн. - заборгованість за тілом кредиту; 25 548,05 грн - заборгованість за процентами; нараховані 3% річних – 1 559,00 грн; інфляційні – 5 212,63 грн; подвійна облікова ставка НБУ – 5 838,06 грн; заборгованість за нарахованими відсотками згідно кредитного договору (з моменту відступлення права вимоги по дату виготовлення розрахунку заборгованості) – 6 927,59 грн; 8 822,42 грн – пеня (а.с.17-20).
Відповідач не надав суду жодних доказів, які б спростовували факт існування вказаної заборгованості.
Встановивши зазначені обставини, суд першої інстанції, дійшов правильного висновку про задоволення позовних вимог в частині стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за кредитним договором.
Стосовно позовних вимог в частині стягнення з відповідача на користь позивача витрат на правову допомогу слід зазначити наступне.
Статтею 133 ЦПК України встановлено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. 
До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.
Згідно положень частин першої-четвертої статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. 
За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. 
Для цілей розподілу судових витрат: 
1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;
2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. 
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
З матеріалів справи вбачається, що на підтвердження витрат на професійну правничу допомогу представником позивача надано наступні документи: договір про надання правової допомоги №21-12/2019 від 21.12.2019 року укладений між ТОВ «Вердикт Капітал» та Адвокатським об`єднанням «Вердикт» (а.с.61-64); довіреність № 86 від 05.07.2019 року надана ТОВ «Вердикт Капітал» адвокату Радченко В.Ю. (а.с. 65); копію свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю серії РН № 1310 від 04.11.2017 року (а.с.66); платіжне доручення № 569 від 29.01.2020 року про сплату 100 000,00 грн. призначення платежу «надання правової допомоги згідно договору №21-12/2019 від 21.12.2019 року» (а.с.68); заявка та акт про надання правових послуг.
Разом з тим, позивачем не надано до суду попереднього (орієнтовного) розрахунку суми судових витрат, які позивач поніс та які очікував понести у зв`язку із розглядом справи, а тому реально оцінити доцільність понесених витрат не є можливим.
Встановивши зазначені обставини, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що заявлені до відшкодування судові витрати є завищеними, необґрунтованими та непропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, яка складає 70 233,01 грн, з урахуванням того, що дана цивільна справа відноситься до категорії малозначних справ, розгляд якої проводився в спрощеному провадженні без виклику сторін.
Крім того, позивачем не надано доказів сплати послуг за надану правову допомогу в рамках саме цієї справи, а платіжне доручення № 569 від 29.01.2020 року про сплату 100 000,00 грн призначення платежу «надання правової допомоги згідно договору №21-12/2019 від 21.12.2019 року» не може бути прийнятим як належний доказ.
Встановивши зазначені обставини справи, суд першої інстанції, дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позовних вимог в частині стягнення з відповідача на користь позивача витрат на правову допомогу в сумі 20 000,00 грн.
Доводи апеляційної скарги відповідача про те, що 27 лютого 2015 року він не укладав жодних кредитних договорів з ПАТ «Альфа-Банк» щодо отримання грошових коштів, не приймаються колегією суддів до уваги, оскільки спростовуються матеріалами справи.
Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Матеріали справи не містять жодних належних доказів, які б викликали сумніви щодо наявності кредитних зобов`язань відповідача перед позивачем. 
Доводи відповідача в апеляційній скарзі про те, що суд першої інстанції не звернув уваги на те, що строк позовної давності за вимогами позивача минув, оскільки банком до стягнення пред`явлена заборгованість за період з 2015 по 2016 рік, тоді як з позовом банк звернувся лише 17.02.2020 року, тобто з пропуском строку позовної давності, клопотання про поновлення такого строку банк не заявляв.
Проте, зазначені доводи не можуть бути прийняті колегією суддів до уваги, з огляду на наступне.
Відповідно до ст. 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.
Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст.257 ЦК України).
Відповідно до 3, 4 ст. 267 ЦК України, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.
Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.
Таким чином, суд за власною ініціативою не має права застосувати позовну давність, оскільки можливість її застосування згідно з частиною третьою статті 267 ЦК України пов`язана лише із наявністю про це заяви сторони, і без такої заяви ні загальна, ні спеціальна позовна давність застосовуватися не можуть, що узгоджується з позицією Верховного Суду України у постанові від 18 березня 2015 року у справі № 6-25цс15.
З матеріалів справи вбачається, що банк звернувся з позовними вимогами до відповідача у лютому 2020 року, заявляючи вимоги про стягнення заборгованості за кредитним договором за період з 2015 по 2016 року.
Згідно матеріалів справи відповідач був належним чином повідомлений про відкриття провадження у зазначеній справі, отримував судові виклики та подавав до суду відзив на позовну заяву, в якому просив позов залишити без розгляду.
Питання щодо застосування строків позовної давності, відповідачем не порушувалося.
Відповідно до ч. 3 ст. 13 ЦПК України, учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. 
Тому, в даному випадку, порушення апелянтом на стадії апеляційного провадження питання про застосування строку позовної давності є безпідставним. 
Посилання відповідача в апеляційній скарзі на те, що 26.07.2019 року приватним нотаріусом БРНО було вчинено виконавчий напис за №1205 щодо стягнення з нього на користь позивача заборгованості за кредитним договором у розмірі 61 621,55 грн, не приймаються колегією суддів до уваги, оскільки рішенням Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 08 травня 2020 року зазначений виконавчий напис нотаріуса визнано таким, що не підлягає виконанню (а.с.120).
Доводи відповідача в апеляційній скарзі про те, що розмір неустойки, який пред`явлений позивачем до стягнення є завищеним, нарахована пеня та проценти перевищують розмір заборгованості, а тому є підстави для застосування положень ч. 3 ст. 551 ЦК України, відповідно до якої розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставини, які мають істотне значення, не приймаються колегією суддів до уваги з огляду на наступне. 
При вирішенні питання щодо стягнення неустойки колегія приймає до уваги, що відповідно до ч. 1 ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.
За положеннями ч.3 ст. 551 ЦК України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.
Сплата (передання) неустойки не звільняє боржника від виконання свого обов`язку в натурі. Сплата (передання) неустойки не позбавляє кредитора права на відшкодування збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов`язання (стаття 552 ЦК України).
Відповідно до розрахунку заборгованості станом на 11.01.2020 року заборгованість позичальника за кредитним договором №490935797 від 27.02.2015 року становить 70 233,01 грн, яка складається: 17 317,27 грн. - заборгованість за тілом кредиту; 25 548,05 грн - заборгованість за процентами; нараховані 3% річних – 1 559,00 грн; інфляційні – 5 212,63 грн; подвійна облікова ставка НБУ – 5 838,06 грн; заборгованість за нарахованими відсотками згідно кредитного договору (з моменту відступлення права вимоги по дату виготовлення розрахунку заборгованості) – 6 927,59 грн; 8 822,42 грн – пеня (а.с.17-20).
Виходячи з викладеного, приймаючи до уваги, що розмір неустойки (пені та відсотків) не перевищує розмір збитків станом на 11.01.2020 року, тому відсутні підстави для застосування положення ч. 3 ст. 551 ЦК України та зменшення неустойки.
Таким чином, передбачених ст. 376 ЦПК України підстав для скасування судового рішення колегією суддів не встановлено, тому оскаржуване рішення підлягає залишенню без змін.
Згідно ст.141 ЦПК України, судові витрати, понесені відповідачем у зв`язку з переглядом судового рішення, розподілу не підлягають.
Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 382, 384 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 – залишити без задоволення.
Рішення Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 11 травня 2020 року – залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів згідно ч.3 ст.389 ЦПК України. 

Головуючий В.С.Городнича

Судді: О.В.Лаченкова

М.Ю.Петешенкова