ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/2936/21 Справа № 212/7752/20 	  	Суддя у 1-й інстанції - Чорний І. Я. Суддя у 2-й інстанції - Зубакова  В. П.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 березня 2021 року                                                                м.Кривий Ріг

Справа № 212/7752/20
Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого судді -       Зубакової В.П.
суддів -                           Барильської А.П., Бондар Я.М.
сторони:
позивач – ОСОБА_1 , 
відповідач – Публічне акціонерне товариство «Криворізький залізорудний комбінат», 

розглянувши у спрощеному позовному провадженні, у порядку ч. 13 ст. 7, ч. 1 ст. 369 ЦПК України, без повідомлення учасників справи, за наявними у справі матеріалами апеляційну скаргу відповідача Публічного акціонерного товариства «Криворізький залізорудний комбінат» на рішення Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 09 грудня 2020 року, яке ухвалене суддею Чорним І.Я. у місті Кривому Розі Дніпропетровської області та повне судове рішення складено 09 грудня 2020 року, -

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2020 року позивач ОСОБА_1 , від імені та в інтересах якого діє адвокат Ярошевський О.Т., звернувся до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства "Криворізький залізорудний комбінат" (надалі – ПАТ «Кривбасзалізрудком») про стягнення моральної шкоди, завданої ушкодженням здоров`я на виробництві, посилаючись на отримання ним виробничої травми, що потягло за собою втрату професійної працездатності. 
Висновком МСЕК у 1996 році йому було первинно встановлено втрату професійної працездатності в розмірі 65 % та визнано особою з інвалідністю другої групи, трудове каліцтво, з наступним переоглядом 01 жовтня 1997 року.
При наступному повторному переогляді у 1997 році, відсоток втрати професійної працездатності зменшився до 40 % та встановлена третя група інвалідності.
При наступних повторних переоглядах у 1998 - 2014 роках, відсоток втрати професійної працездатності та група інвалідності не змінювались, з 12.10.2016 року встановлені на безстроковий термін.
Просив суд стягнути з відповідача на свою користь моральну шкоду у розмірі 200 000,00 грн., без утримання податку з доходу фізичних осіб.
Рішенням Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 09 грудня 2020 року позов  ОСОБА_1 задоволено частково.
Стягнуто з ПАТ «Кривбасзалізрудком» на користь  ОСОБА_1 в рахунок відшкодування моральної шкоди 120 000,00 грн., без урахування утримання податку з доходів фізичних осіб.
Стягнуто з ПАТ «Кривбасзалізрудком» на користь держави судовий збір у розмірі 1200,00 грн.
В решті позову – відмовлено.
В апеляційній скарзі відповідач  ПАТ «Кривбасзалізрудком» ставить питання про скасування рішення суду та ухвалення нового рішення про відмову у задоволенні позову, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права. 
Вважає, що відповідач не є правонаступником частини ДВО «Кривбасруда», до якої, в тому числі, входила шахта «Першотравнева», що суд першої інстанції помилково та безпідставно поклав на відповідача обов`язок з відшкодування моральної шкоди позивачу за період трудової діяльності у Першотравневому рудоуправлінні, не зважаючи на те, що правонаступником цієї частини ВО «Кривбасруда» було Криворізьке державне гірничорудне управління «Кривбасгідрозахист», до якого відійшло майно цієї частини ВО «Кривбасруда».
Апеляційна скарга також обґрунтована тим, що суд першої інстанції не врахував, що, шахта «Першотравнева», є власністю ДП «Кривбасшахтозакриття» та ПрАТ «ЦГЗК», відповідно вони мають бути відповідачами по справі.
Вказує, що суд першої інстанції не досліджував надані відповідачем докази та відхилив всі аргументи відповідача, посилаючись виключно на правовий висновок Об`єднаної палати касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду, викладений в постанові від 15 червня 2020 року у справі № 212/3404/17 року.
На думку відповідача, суд першої інстанції надав правову оцінку лише доводам позивача, а аргументи відповідача не взяв до уваги, при цьому належне обґрунтування відхилення доводів та доказів відповідача не навів, що ставить під сумнів законність та обґрунтованість судового рішення. 
Вважає, що судом першої інстанції стягнуто моральну шкоду в завищеному розмірі, без врахування засад розумності, виваженості й справедливості.
Також вказує, що положеннями Закону України від 16 січня 2020 року № 466-ІХ «Про внесення змін до Податкового кодексу України щодо вдосконалення адміністрування податків, усунення технічних та логічних неузгодженостей у податковому законодавстві» ( далі – Закон № 466) внесено зміни до п.п.164.2.14 а статті 164 Податкового кодексу України щодо оподаткування податком на доходи фізичних осіб сум відшкодування моральної шкоди (норма набрала чинності з 23.05.2020 року).
Зокрема, чинним податковим законодавством передбачено, що у разі, якщо сума моральної шкоди, яка визначена рішенням суду, перевищує чотирикратний розмір мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного (податкового) року, (у 2020 році це 18 892 грн.), сума такого перевищення включається до оподатковуваного доходу платника податку, тобто відповідач зобов`язаний утримувати податок на доходи фізичних осіб із суми доходу та за його рахунок, що судом першої інстанції не було враховано при винесенні судового рішення. 
Відзив на апеляційну скаргу не надходив.
Справа розглядається без повідомлення учасників справи, в порядку ч. 13 ст. 7, ч. 1  ст. 369 ЦПК України, оскільки ціна позову менше 100 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
Судом встановлено та вбачається з матеріалів справи, що позивач ОСОБА_1 з 14.05.1984 року по 11.09.1996 року працював електрослюсарем шахти «Першотравнева» ВО «Кривбасруда», правонаступником якої є  ПАТ «Криворізький залізорудний комбінат»( а.с. 9-10-зворот).
11 квітня 1996 року з ОСОБА_1 , під час виконання ним трудових обов`язків електрослюсаря шахти «Першотравнева» ВО «Кривбасруда», правонаступником якої є ПАТ «Криворізький залізорудний комбінат», стався нещасний випадок на виробництві, внаслідок якого позивач отримав тілесні ушкодження, а саме: закритий поперечний перелом с/3 лівого стегна зі зміщенням. Травматичний розрив діафрагми зліва. Розрив селезінки. Множинний двосторонній перелом ребер (а.с.11-12).
Відповідно до Акту про нещасний випадок, пов`язаний з виробництвом від 13.04.1996 року встановлено, що 11.04.1996 року майстром дільниці ОСОБА_2 був виданий наряд на третю зміну, гірничому робочому дільниці №21 ОСОБА_3 , який не мав права управління опрокидом, на гор.920м. у скіповому руддворі шахти «Першотравнева-1» керувати опрокидом, опрокидуючи вагони і вести облік добутої гірської маси. По завданню в.о. нач.дільниці №23 ОСОБА_4 гірничий майстер ОСОБА_5 віддав наряд на третю зміну 11 квітня 1996 року ланцюгу машиністів електровозів у складі ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , і ОСОБА_1 повинно було на гор.920м. з блоків 902,912 і люка N93 транспортувати гірську масу на опрокиди шахти «Першотравнева-1». Близько 20 годин до опрокиду №1 під`їхав машиніст електровозу ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , не оглянувши состав і не перевіривши справність зцепних пристроїв вагонів, дозволив ОСОБА_1 составом заїхати в опрокид. При опрокидуванні 1-го вагону ВГ- 9, в зв`язку з несправністю тросового фіксатора штиря, випав штир і сталася розцепка вагона з електровозом. ОСОБА_1 встановив положення ключа на командо-контролері «хід назад», вийшов з кабіни щоб зцепити вагон з електровозом, зайшов за огорожу і підійшов до ротору опрокиду, щоб зцепити вагон з електровозом. Потім ОСОБА_1 попрохав ОСОБА_3 , котрий не мав права управління електровозом, сісти в кабіну електровозу і поїхати електровозом в сторону опрокиду. ОСОБА_3 сів в кабіну електровозу та почав рухатись електровозом в сторону опрокида, при цьому придавив до ротору опрокида ОСОБА_1 , внаслідок чого він отримав травму.
               Причиною нещасного випадку відповідно до п.12 у даному Акті зазначено: недоліки у навчанні безпечних умовах праці, експлуатація несправних спеціальних пристроїв, порушення трудової та виробничої дисципліни.
Працівники, які допустили порушення законодавчих та інших нормативних актів з охорони праці зазначені: гірник ОСОБА_3 , машиніст електровоза ОСОБА_1 , майстер дільниці ОСОБА_9 та гірський майстер ОСОБА_10 (п.13 Акту).
11.09.1996 року позивач був звільнений, згідно ч. 2 ст. 40 КЗпП України (а.с.10-зворот).
Висновком МСЕК від 11.09.1996 року ОСОБА_1 було первинно встановлено втрату професійної працездатності в розмірі 65 % та визнано особою з інвалідністю другої групи, трудове каліцтво, з наступним переоглядом 01 жовтня 1997 року.
При наступному повторному переогляді у 1997 році відсоток втрати професійної працездатності зменшився до 40 % та встановлена третя група інвалідності.
При наступних повторних переоглядах у 1998 - 2014 роках, відсоток втрати професійної працездатності та група інвалідності не змінювались, з 12.10.2016 року встановлені на безстроковий термін.
Спір виник з приводу відшкодування роботодавцем моральної шкоди, завданої працівнику внаслідок нещасного випадку на виробництві, при виконанні трудових обов`язків.
Суд, частково задовольняючи позов, обґрунтовано виходив з того, що між сторонами склалися трудові правовідносини, оскільки травму отримано позивачем під час виконання ним трудових обов`язків, і наявності у зв`язку з цим підстав, передбачених Законом України «Про охорону праці», для відшкодування моральної шкоди.
Колегія суддів погоджується з даним висновком суду з огляду на наступне.
Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваний прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує право на справедливий судовий розгляд.
Згідно абзацу 10 пункту 9 рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003 правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах.
Так, відповідно до ст. 264 ЦПК України, суд під час ухвалення рішення, серед інших питань, вирішує які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин та яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.
Відповідно до роз`яснень, які містяться в пунктах 1 - 14 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 березня 1992 р. N 6 "Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди", відшкодування шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням його здоров`я від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, провадиться згідно із законодавством про страхування від нещасного випадку. Це законодавство складається з Основ законодавства України про загальнообов`язкове державне соціальне страхування, Закону України від 23 вересня 1999 р. N 1105-XIV "Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності", Закону України від 14 жовтня 1992 р. N 2694-XII "Про охорону праці", КЗпП України, а також законодавчих та інших нормативно-правових актів. Спори про відшкодування шкоди повинні вирішуватися за законодавством, яке було чинним на момент виникнення у потерпілого права на відшкодування шкоди. Право на відшкодування шкоди настає з дня встановлення потерпілому МСЕК стійкої втрати професійної працездатності.
Оскільки позивачу первинно висновком МСЕК встановлено стійку втрату професійної працездатності 11.09.1996 року, тобто встановлено наявність ушкодження здоров`я на виробництві, що надало йому право на відшкодування моральної шкоди роботодавцем, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що до правовідносин сторін мають застосовуватися Правила відшкодування власником підприємства, установи і організації або уповноваженим ним органом шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров`я пов`язаним з виконанням ним трудових обов`язків, затверджені Постановою КМУ №472 від 23.06.1993 року (з наступними змінами).
У відповідності до положень п.11 цих Правил моральна шкода відшкодовується за заявою потерпілого про характер моральної втрати чи висновком медичних органів у вигляді одноразової грошової виплати або в іншій матеріальній формі, розмір якої визначається в кожному конкретному випадку на підставі: домовленості сторін (власника, профспілкового органу і потерпілого або уповноваженої ним особи); рішення суду. Розмір відшкодування моральної шкоди не може перевищувати двохсот мінімальних розмірів заробітної плати незалежно від інших будь-яких виплат.
Згідно зі ст. 440-1 ЦК Української РСР, в редакції 1963 року, моральна шкода відшкодовується в грошовій або іншій матеріальній формі за рішенням суду незалежно від відшкодування майнової шкоди. Розмір відшкодування визначається судом з урахуванням суті позовних вимог, характеру діяння особи, яка заподіяла шкоду, фізичних чи моральних страждань потерпілого, а також інших негативних наслідків, але не менше п`яти мінімальних розмірів заробітної плати.
Таким чином, згідно зі ст. 440-1 ЦК Української РСР, в редакції 1963 року,було встановлено обмеження мінімального розміру відшкодування моральної шкоди – не менше п`яти мінімальних розмірів заробітної плати та максимального розміру відшкодування моральної шкоди, що не може перевищувати двохсот мінімальних розмірів заробітної плати (п. 11 Правил).
Відповідно до ст. 3 Закону України "Про оплату праці" мінімальна заробітна плата – це законодавчо встановлений розмір заробітної плати за просту, некваліфіковану працю, нижче якого не може провадитися оплата за виконану працівником місячну, а також погодинну норму праці (обсяг робіт). 
Мінімальна заробітна плата є державною соціальною гарантією, обов`язковою на всій території України для підприємств усіх форм власності і господарювання та фізичних осіб, які використовують працю найманих працівників. 
Вищезазначені вимоги закону у поєднанні зі статтями 3 і 8 Конституції України дають підстави для висновку про те, що у випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи, та враховувати засади розумності, виваженості й справедливості.
Такий підхід цілком узгоджується з положенням ст. 83 ЦК Української РСР, в редакції 1963 року, про те, що позовна давність не поширюється, зокрема, на вимоги, які випливають з порушення особистих немайнових прав, крім випадків, передбачених законом. 
Аналогічний правовий висновок міститься й у постановах Верховного Суду України № 6-156цс14, № 6-188цс14 та № 6-207цс14від 24 грудня 2014 року.
Згідно статті 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» мінімальна заробітна плата у місячному розмірі станом на час розгляду справи становить 4 723 00 грн., тобто мінімальний розмір відшкодування моральної шкоди, який відповідає 100% стійкої втрати працездатності, дорівнює 23 615,00 грн., а максимальний - 944 600,00 грн.
Відповідно до роз`яснень Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди)» з наступними змінами, факт заподіяння моральної шкоди пов`язують не лише зі станом напруженості під впливом сильнодіючого впливу, яким є стрес, а із наявністю втрат фізичного і психічного характеру, які тягнуть за собою порушення нормальних життєвих зв`язків потерпілого, зменшення його суспільної активності, потребують від нього додаткових зусиль для організації життя.
В судовому засіданні встановлено, що у зв`язку з виробничою травмою позивачу заподіяно моральну шкоду, яка полягає в тому, що він, на теперішній час, втратив професійну працездатність у розмірі 40%, та його визнано особою з інвалідністю третьої групи, які встановлені безстроково. Після втрати працездатності, у позивача змінилися умови життя.
Виходячи із наведених вище обставин, колегія суддів вважає, що позивачу ОСОБА_1 заподіяно моральну шкоду, і він має право на її відшкодування.
Причиною нещасного випадку відповідно до п.12 у Акті про нещасний випадок зазначено: недоліки у навчанні безпечних умовах праці, експлуатація несправних спеціальних пристроїв, порушення трудової та виробничої дисципліни.
Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що виробнича травма, яка завдає позивачу фізичного болю та душевних страждань, виникла з вини відповідача ПАТ «Кривбасзалізрудком», як правонаступника шахти «Першотравнева», яким було допущено перевищення гранично допустимого рівня небезпечних факторів виробничого середовища та трудового процесу, що є порушенням ст. 153 КЗпП України та ст. 13 Закону України «Про охорону праці».
Щодо посилання ПАТ «Кривбасзалізрудком» в апеляційній скарзі про те, що відповідач не є правонаступником частини ДВО «Кривбасруда», до якої в тому числі входила шахта «Першотравнева», на якій позивач отримав виробничу травму у 1996 році, колегія суддів зазначає наступне.
З 1975 року до 01 жовтня 1989 року до ДВО « Кривбасруда» на правах структурного підрозділу входило Першотравневе рудоуправління.
З 01 жовтня 1989 року Першотравневе рудоуправління, як структурний підрозділ, ліквідовано наказом ДВО «Кривбасруда» від 20 вересня 1989 року № 349 зі змінами від 01 листопада 1989 року № 423.
Згідно з пунктом 2 наказу ДВО «Кривбасруда» від 20 вересня 1989 року  № 349 з 01 жовтня 1989 року до 01 січня 1995 року до ДВО « Кривбасруда » на правах новостворених структурних підрозділів входили шахта «Першотравнева-1» та шахта «Першотравнева-2».
Наказом ДВО «Кривбасруда» від 26 грудня 1994 року № 169 (пункт 1) з 01 січня 1995 року шахта «Першотравнева-1» та шахта «Першотравнева-2», як структурні підрозділи, ліквідовані.
Відповідно до пункту 2 наказу ДВО «Кривбасруда» від 26 грудня 1994 року  № 169 з 01 січня 1995 року до 01 січня 1998 року до ДВО «Кривбасруда»  на правах новоствореного структурного підрозділу входила шахта «Першотравнева».
Наказом ДВО «Кривбасруда» від 05 січня 1998 року № 1 з 01 січня 1998 року шахта «Першотравнева», як структурний підрозділ, також була ліквідована.
Згідно з Постановою Кабінету Міністрів України від 02 березня 1998 року № 258 «Про спеціальний режим реструктуризації гірничо-рудних підприємств Кривбасу, гірничо-хімічних підприємств Яворівського і Роздольського «Сірка» та Стебницького «Полімінерал» Львівської області» пунктом 1 наказу Міністерства промислової політики України від 29 липня 1998 року № 263 ДВО «Кривбасруда» перейменовано у «Криворізький державний залізорудний комбінат».
Правонаступником перейменованого ДВО «Кривбасруда» призначено державне підприємство «Криворізький державний залізорудний комбінат» (пункт 2 наказу Міністерства промислової політики України від 29 липня 1998 року № 263).
Згідно з пунктом 1 наказу Міністерства промислової політики України  від 12 липня 1999 року № 248 «Про реорганізацію Криворізького державного залізорудного комбінату» та пункту 1 наказу державної акціонерної компанії «Укррудпром» від 31 грудня 1999 року № 347 державне підприємство «Криворізький державний залізорудний комбінат» шляхом реорганізації перетворено у дочірнє підприємство «Криворізький державний залізорудний комбінат» державної акціонерної компанії «Укррудпром».
Дочірнє підприємство «Криворізький державний залізорудний комбінат» є правонаступником реорганізованого державного підприємства «Криворізький державний залізорудний комбінат» (пункт 3 наказу Міністерства промислової політики України від 12 липня 1999 року № 248).
Згідно зі спільним наказом Державного комітету промислової політики України та Фонду державного майна України від 19 лютого 2001 року № 66/245 «Про реорганізацію дочірнього підприємства «Криворізький державний залізорудний комбінат» та пункту 1 наказу державної акціонерної компанії «Укррудпром» від 30 липня 2001 року № 290 дочірнє підприємство «Криворізький державний залізорудний комбінат» державної акціонерної компанії «Укррудпром» шляхом реорганізації перетворено у відкрите акціонерне товариство «Криворізький залізорудний комбінат», правонаступником якого є ПАТ «Кривбасзалізрудком».
Однак, усі структурні одиниці ДВО «Кривбасруда», у тому числі Першотравневе рудоуправління, новостворені з 01 жовтня 1989 року  шахти «Першотравнева-1» та «Першотравнева-2», новостворена з 01 січня 1995 року шахта «Першотравнева» не мали статусу юридичних осіб, а питання про їх відокремлення зі складу юридичної особи із визначенням правонаступників у передбаченому законодавством порядку не вирішувалося.
Аналогічна правова позиція викладена в Постанові ВС від 18 грудня 2019 року по справі №215/1589/18.
На підставі викладеного, колегія суддів вважає, що правонаступником усіх прав та обов`язків Державного виробничого об`єднання по видобутку руд підземним способом «Кривбасруда» у структурній одиниці якого на шахті «Перштравнева» працював позивач з 14.05.1984 року по 11.09.1996 року є ПАТ «Кривбасзалізрудком», оскільки шахта «Першотравнева», як структурна одиниця не була виділена зі складу ДВО «Кривбасруда» у нову юридичну особу, а була ліквідована, то у даному випадку юридична особа ПАТ «Кривбасзалізрудком», як правонаступник ДВО «Кривбасруда», повинно нести перед позивачем, який працював у ліквідованій структурній одиниці ДВО «Кривбасруда», відповідальність за спричинену внаслідок ушкодження його здоров`я моральну шкоду.
У зв`язку з чим, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що правонаступником Виробничого об`єднання «Кривбасруда», у тому числі у структурному підрозділі якого працював позивач, є ПАТ «Кривбасзалізрудком», а не ліквідоване ДП «Кривбасгідрозахист», яке було створене після припинення ОСОБА_1 11.09.1996 року трудових відносин з ВО «Кривбасруда», тому невиконання роботодавцем обов`язку по забезпеченню безпечних і здорових умов праці, яке мало наслідком отримання позивачем виробничої травми та, як наслідок, втрати професійної працездатності й встановлення інвалідності, є підставою для відшкодування роботодавцем, тобто його правонаступником заподіяної працівнику моральної шкоди.
Доводи апеляційної скарги відповідача про те, що суд першої інстанції не досліджував надані відповідачем докази та відхилив всі аргументи відповідача, посилаючись виключно на правовий висновок Об`єднаної палати касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду викладений в постанови від 15 червня 2020 року у справі № 212/3404/17 року, колегія суддів не бере до уваги, оскільки судом першої у оскаржуваному рішенні взагалі не має посилання на зазначений правовий висновок.
Посилання відповідача в апеляційній скарзі на те, що суд першої інстанції надав правову оцінку лише доводам позивача, аргументи відповідача не взяв до уваги, при цьому належне обґрунтування відхилення доводів та доказів відповідача не навів, що ставить під сумнів законність та обґрунтованість судового рішення, колегія суддів не бере до уваги, з огляду на наступне.
Частиною четвертою статті 10 ЦПК України передбачено, що суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Відповідно до статей 1 та 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.
Закон України "Про судоустрій і статус суддів" встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.
Колегія суддів враховує, положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.
Також, враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), "Проніна проти України" (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).
Доводи апеляційної скарги відповідача про те, що судом першої інстанції не було враховано при винесенні судового рішення положення Закону України від 16 січня 2020 року № 466-ІХ «Про внесення змін до Податкового кодексу України щодо вдосконалення адміністрування податків, усунення технічних та логічних неузгодженостей у податковому законодавстві» ( далі – Закон № 466), яким внесено зміни до п.п.164.2.14 а статті 164 Податкового кодексу України щодо оподаткування податком на доходи фізичних осіб сум відшкодування моральної шкоди (норма набрала чинності з 23.05.2020 року), колегія суддів не бере до уваги, з огляду на наступне.
Чинним податковим законодавством передбачено, що суми відшкодування немайнової (моральної) шкоди, стягнуті на підставі судового рішення, включаються до оподаткованого доходу платника податку, відповідно підлягають оподаткування, крім сум, що за рішенням суду спрямовуються на відшкодування збитків, завданих платнику внаслідок заподіяння йому шкоди життю та здоров`ю.
Як вбачається з матеріалів справи, в даному випадку мова йде про суми відшкодування збитків, завданих платнику податків внаслідок заподіяння йому шкоди життю та здоров`ю, отже вищевказані зміни не поширюються на оподаткування сум, що за рішенням суду спрямовуються на відшкодування збитків, завданих платнику внаслідок заподіяння йому шкоди життю та здоров`ю.
Колегія суддів погоджується із визначеним судом першої інстанції розміром відшкодування моральної шкоди, стягнутого з відповідача на користь позивача, який визначено ним, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, відповідно до п.9 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" № 4 від 31.03.1995 року з подальшими змінами, яким передбачено, що розмір моральної шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховано характер отриманої травми, відсоток втрати позивачем професійної працездатності первинно у розмірі 65%, який в подальшому зменшений до 40%, стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, те, що позивач був звільнений з роботи, згідно ч. 2 ст. 40 КЗпП України, визнання позивача особою з інвалідністю третьої групи. Після втрати працездатності, у позивача змінилися умови життя, він періодично проходить лікування, у зв`язку з отриманою травмою, незважаючи на постійні курси лікування, які дають тимчасове полегшення його стану, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану та можливість такого відновлення, з огляду на встановлення відсотка втрати професійної працездатності та групи інвалідності на безстроковий термін.
У зв`язку з вищевикладеним, колегія суддів не бере до уваги доводи апеляційної скарги відповідача про необґрунтованість розміру моральної шкоди.
Щодо клопотання відповідача Публічного акціонерного товариства «Криворізький залізорудний комбінат» про витребування доказів, яке ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 16 січня 2021 року було залишено відкритим, колегія суддів вважає за необхідне залишити дане клопотання без задоволення, з огляду на наступне.
Статтею ст.367 ЦПК України визначено межі розгляду справи судом апеляційної інстанції, зокрема, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
З огляду на викладені норми процесуального права, а також враховуючи характер спірних правовідносин, предмет доказування у справі, мотиви оскаржуваного судового рішення та той факт, що під час розгляду справи в суді першої інстанції відповідачем таке клопотання не заявлялося, колегія суддів вважає за необхідне залишити клопотання без задоволення.
Поважних причин, які б перешкоджали відповідачу скористатись своїм процесуальним правом та заявити таке клопотання у суді першої інстанції, відповідачем не наведено.
Аргументи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а стосуються переоцінки доказів, що виходить за межі повноважень суду апеляційної інстанції.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.
Доводи, викладені в апеляційній скарзі відповідача зводяться до переоцінки доказів та незгодою з висновками суду по їх оцінці. Проте, відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України,   оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів учасниками справи діючим законодавством не передбачена. 
Судом першої інстанції повно та всебічно досліджені обставини справи, перевірені письмові докази та надано їм належну оцінку.
За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду відповідає вимогам законності та обґрунтованості й підстави для його зміни у відповідності до доводів апеляційної скарги відсутні, тому апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду - залишенню без змін.
Керуючись ст. 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну Публічного акціонерного товариства «Криворізький залізорудний комбінат» – залишити без задоволення.
Рішення Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 09 грудня 2020 року – залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.
Повне судове рішення складено 03 березня 2021 року.

Головуючий:

Судді: