Номер провадження: 22-ц/813/1800/21 
Номер справи місцевого суду: 515/1076/18
Головуючий у першій інстанції Тимошенко С. В.
Доповідач Драгомерецький М. М.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17.03.2021 року                                                                 м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справах: 

головуючого судді: Драгомерецького М.М.,
суддів колегії: Громіка Р.Д.,
Дрішлюка А.І., 

при секретарі: Сіваченко Д.Р.,

за участю: представника ОСОБА_1 – ОСОБА_2 ,

переглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Татарбунарського районного суду Одеської області від 16 грудня 2019 року по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа без самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача – Татарбунарський районний відділ державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Одеській області, про встановлення батьківства, -

В С Т А Н О В И В:

17 липня 2018 року ОСОБА_1 звернулась до суду із позовом до ОСОБА_3 , третя особа без самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача – Татарбунарський районний відділ державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Одеській області про встановлення батьківства.
В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 зазначає, що з 03 жовтня 2001 року вона почала проживати у фактичному шлюбі однією сім`єю з ОСОБА_3 .. Від їхнього фактичного шлюбу у них народилися діти, а саме: син – ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та донька – ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Спочатку їхні відношення були добрі, але з часом вони втратили почуття один до одного, у них склалися різні поняття та погляди на сумісне життя. Все це призвело до того, що між ними стали відбуватися скандали, спільне життя стало не можливим та в результаті чого вони розійшлися та стали проживати окремо. Наразі у ОСОБА_1 виникла необхідність стягнення аліментів на утримання дітей, однак це стало неможливим у зв`язку з тим, що вона з ОСОБА_3 не зареєстрували шлюб, тобто проживали у фактичному шлюбі, та у свідоцтва про народження дітей в графі батька вказано « ОСОБА_6 ».
У зв`язку з чим ОСОБА_1 просила суд визнати ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , батьком дітей: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 ; ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_5 .. 
Внести зміни до актового запису №70 від 08 липня 2003 року про народження ОСОБА_4 02 червня 2003 року, зробленого відділом реєстрації актів громадянського стану Татарбунарського районного управління юстиції Одеської області: – до графи «Батько» – замість « ОСОБА_6 » записати « ОСОБА_3 ». 
Внести зміни до актового запису №119 від 09 квітня 2013 року про народження ОСОБА_5 26 березня 2013 року, зробленого відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Татарбунарського районного управління юстиції в Одеській області: – до графи «Батько» – замість « ОСОБА_6 » записати « ОСОБА_3 ». 
Рішенням Татарбунарського районного суду Одеської області від 16 грудня 2019 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено. Визнано ОСОБА_3 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_6 у м. Макіївка Донецької області, громадянина України, батьком дітей: ОСОБА_4 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_7 у м. Татарбунари Одеської області; ОСОБА_5 , яка народилась ІНФОРМАЦІЯ_8 у м. Татарбунари Одеської області.
Внесено зміни до актового запису №70 від 08 липня 2003 року про народження ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_9 , зробленого відділом реєстрації актів громадянського стану Татарбунарського районного управління юстиції Одеської області: – до графи «Батько» – замість « ОСОБА_6 » записати « ОСОБА_3 ». Прізвище, ім`я, по батькові та місце народження дитини залишено без змін.
Внесено зміни до актового запису №119 від 09 квітня 2013 року про народження ОСОБА_5 26 березня 2013 року, зробленого відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Татарбунарського районного управління юстиції в Одеській області: – до графи «Батько» – замість « ОСОБА_6 » записати « ОСОБА_3 ». Прізвище, ім`я, по батькові та місце народження дитини залишено без змін.
В апеляційній скарзі ОСОБА_3 просить скасувати рішення Татарбунарського районного суду Одеської області від 16 грудня 2019 року, та прийняти нове рішення, яким в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовити, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права.
У судове засідання до суду апеляційної інстанції ОСОБА_3 та представник Татарбунарського районного відділу державної реєстрації актів цивільного стану ГТУЮ в Одеській області не з`явились, про розгляд справи вони сповіщались належним чином та завчасно, про що свідчать рекомендовані поштові повідомлення про отримання ними судових повісток.
Від Татарбунарського районного відділу державної реєстрації актів цивільного стану ГТУЮ в Одеській області надійшло клопотання про розгляд справи за відсутністю їх представника.
Відповідно до приписів ст. 367 ЦПК України апеляційний суд переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів і вимог апеляційної скарги.
Згідно із ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, за наступних підстав.
Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
Статтями 8, 129 Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права.
Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (ст. 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).
Згідно зі ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. 
Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Статтею 121 СК України права та обов`язки матері, батька і дитини ґрунтуються на походженні дитини від них, засвідченому органом державної реєстрації актів цивільного стану в порядку, встановленому статтями 122 та 125 цього Кодексу.
Відповідно до ч. 2 ст. 125 СК України, якщо мати та батько дитини не перебувають у шлюбі між собою, походження дитини від батька визначається: за заявою матері та батька дитини; за рішенням суду.
Згідно із частинами першою, другою статті 128 СК України за відсутності заяви, право на подання якої встановлено статтею 126 цього Кодексу, батьківство щодо дитини може бути визнане за рішенням суду.
Підставою для визнання батьківства є будь-які відомості, що засвідчують походження дитини від певної особи, зібрані відповідно до ЦПК України.
Статтею 130 СК України передбачено, що у разі смерті чоловіка, який не перебував у шлюбі з матір`ю дитини, факт його батьківства може бути встановлений за рішенням суду. Заява про встановлення факту батьківства приймається судом, якщо запис про батька дитини у Книзі реєстрації народжень вчинено відповідно до частини першої статті 135 цього Кодексу. Заява про встановлення факту батьківства може бути подана особами, зазначеними у частині третій статті 128 цього Кодексу.
Згідно із ч. 1 ст. 135 СК України при народженні дитини у матері, яка не перебуває у шлюбі, у випадках, коли немає спільної заяви батьків, заяви батька або рішення суду, запис про батька дитини у Книзі реєстрації народжень провадиться за прізвищем та громадянством матері, а ім`я та по батькові батька дитини записуються за її вказівкою.
Тобто, передумовою звернення до суду із заявою про встановлення факту батьківства є запис про батька дитини у книзі записів народжень за вказівкою матері.
Рішення щодо визнання батьківства (материнства) має ґрунтуватися на всебічно перевірених судом даних, що підтверджують або спростовують заявлені вимоги чи заперечення проти них, а його резолютивна частина – містити всі відомості, необхідні для реєстрації батьківства (материнства) в органах реєстрації актів цивільного стану (прізвище, ім`я та по батькові матері й батька, число, місяць і рік їх народження, громадянство, а також номер актового запису про народження дитини, коли та яким органом його вчинено).
Матеріалами справи встановлено, що згідно свідоцтва про народження Серії НОМЕР_1 від 08.07.2003р., ОСОБА_4 народився ІНФОРМАЦІЯ_7 , в м. Татарбунари Одеської області, його батьками зазначені ОСОБА_1 та ОСОБА_6 (а.с. 12).
Згідно свідоцтва про народження Серії НОМЕР_2 від 09.04.2013р., ОСОБА_5 народилася ІНФОРМАЦІЯ_8 , в м. Татарбунари Одеської області, її батьками зазначені ОСОБА_1 та  ОСОБА_6 (а.с. 13).
Відповідно до Довідки №980 від 11.07.2018р., ОСОБА_1 зареєстрована та проживає в АДРЕСА_1 , разом з нею проживають діти, а саме син – ОСОБА_4 2003 року народження, та донька – ОСОБА_5 2013 року народження (а.с. 14).
Рішенням Татарбунарського районного суду Одеської області від 24 листопада 2016 року по цивільній справі №515/1570/16 за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про поділ спільного майна, проведено поділ спільного сумісного майна, визнавши за ОСОБА_3 та ОСОБА_1 на праві спільної часткової власності по 1/2 частці в ідеальній долі кожному житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 та земельної ділянки призначеної для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) площею 0,0708 га, припинивши право спільної сумісної власності на вказану нерухомість (а.с. 42-44).
13 грудня 2019 року в судовому засіданні суду першої інстанції також були допитані свідки ОСОБА_7 та ОСОБА_8 ..
Свідок ОСОБА_7 пояснила, що з позивачкою ОСОБА_1 спілкується, а з відповідачем в нормальних стосунках, про їх сумісне життя відомо, що ОСОБА_1 приїхала в м. Татарбунари у 2003 році, коли вона народила дитину відповідач був у рейсі, потім він приїхав і ОСОБА_1 познайомила їх. Потім у них народилась донька ОСОБА_9 . Діти народилися у шлюбі, хоча він і не був зареєстрований. Це була повноцінна сім`я, відповідач визнавав дітей за своїх, добре до них відносився. Зараз сторони разом не проживають.    
Свідок ОСОБА_8 пояснила, що з позивачкою ОСОБА_1 вона знайома з 2001 року, спілкується з нею дотепер. Також у нормальних стосунках з відповідачем. 3араз сторони разом не проживають. З ОСОБА_3 вона познайомилася як з чоловіком ОСОБА_1 .. Шлюб сторони не реєстрували, у них народилось двоє дітей. Діти завжди зверталися до  ОСОБА_3  як до батька, свята ОСОБА_1 і ОСОБА_3 завжди проводили разом. На своє 50-річчя ОСОБА_1 сама запропонувала ОСОБА_3 взяти її заміж, однак він відтягував і довго не погоджувався, причини їй не відомі (а.с. 141-143).
Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 суд першої інстанції обґрунтовано виходив з того, що матеріалами справи достовірно доведено той факт, що в період сумісного проживання та ведення спільного господарства у ОСОБА_1 та ОСОБА_3 народилось двоє дітей: син ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_4 , та донька ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_5 , хоча сторони і не перебували в зареєстрованому шлюбі. 
Рішення Татарбунарського районного суду Одеської області від 16 грудня 2019 року є законним, обґрунтованим, ухвалене відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права та на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог. Визнання ОСОБА_3 батьком ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_4 , та ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_5 , відповідає інтересам дітей.
Апеляційний суд відноситься критично та відхиляє доводи апеляційної скарги, відносно того, що наявні в матеріалах справи докази, а саме фотографії, показання свідків та факт спільного проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_3 не можуть підтверджувати, що ОСОБА_3 дійсно є біологічним батьком ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_4 та ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_5 , зазначене можливо встановити лише провівши судово-генетичну експертизу, з огляду на наступне.
Питання щодо походження дитини суд вирішує на підставі сукупності доказів. Висновки експертизи, у тому числі судово-генетичної, необхідно оцінювати з урахуванням положень ЦПК України, згідно з якими жоден доказ не має для суду наперед установленого значення, він оцінює докази в їх сукупності, а результати оцінки відображає в рішенні з наведенням мотивів їх прийняття чи відхилення.
У статті 76 ЦПК України зазначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.
Статтями 77-80 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.
Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.
Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Згідно зі статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. 
Для встановлення батьківства правове значення мають фактичні дані, які підтверджують спільне проживання матері і батька дитини, ведення ними спільного господарства до народження дитини або спільне її виховання чи утримання, а також докази, що підтверджують визнання особою батьківства.
При вирішенні спору про визнання батьківства суд приділяє особливу увагу інтересам дитини, не ігноруючи при цьому інтереси ймовірного біологічного батька.
Слід зазначити, що в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 21 лютого 2020 року у справі №643/9245/18 зроблено висновок щодо застосування статті 130 СК України та вказано, що закон не встановлює конкретного переліку доказів для встановлення факту батьківства. Підставою для встановлення факту батьківства можуть бути будь-які відомості, що свідчать про походження дитини від даної особи, зібрані відповідно до вимог ЦПК України.
Доказами визнання батьківства можуть бути листи, заяви, анкети, інші документи, а також показання свідків, пояснення самих сторін, які достовірно підтверджують визнання відповідачем батьківства. Батьківство може бути визнано як у період вагітності матері (наприклад, висловлення бажання мати дитину, піклування про матір майбутньої дитини тощо), так і після народження дитини.
Спільне проживання та ведення спільного господарства в зазначених випадках може підтверджуватися наявністю обставин, характерних для сімейних відносин (проживання в одному жилому приміщенні, спільне харчування, спільний бюджет, взаємне піклування, придбання майна для спільного користування тощо). 
Спільне виховання дитини має місце, коли вона проживає з матір`ю та особою, яку остання вважає (або яка вважає себе) батьком дитини, або коли ця особа спілкується з дитиною, проявляє батьківську турботу щодо неї.
Під спільним утриманням дитини слід розуміти як перебування її на повному утриманні матері й особи, яку остання вважає (або яка вважає себе) батьком дитини, так і, як правило, систематичне надання цією особою допомоги в утриманні дитини незалежно від розміру допомоги.
Такі правові висновки викладені у постановах Верховного Суду від 21 березня 2018 року у справі №543/738/16-ц, від 29 серпня 2018 року у справі №641/9147/15-ц та від 21 листопада 2018 року у справі №225/6301/15-ц.
Апеляційний суд погоджується із твердженням, що висновок судово-генетичної експертизи (ДНК-тест) є науковим методом точного встановлення батьківства стосовно конкретної дитини і він може суттєво переважати будь-який інший доказ. Однак, згідно вимог чинного законодавства підставою для встановлення батьківства можуть бути будь-які відомості, що свідчать про походження дитини від даної особи, зібрані відповідно до вимог ЦПК України, і які мають оцінюватись судом в їх сукупності.
Апеляційний суд звертає увагу, що наявні в матеріалах справи докази, а саме фотознімки ОСОБА_3 з дітьми, покази свідків, факти встановленні в межах розгляду цивільної справи №515/1570/16 про поділ спільного майна, свідчать про те, що відповідач із позивачкою дійсно спільно проживали однією сім`єю, вели спільне господарство. ОСОБА_3 разом із позивачкою спільно виховував та матеріально утримував дітей, турбувався про них, тобто визнавав своє батьківство з моменту народження дітей, та протягом довгого періоду часу.
З матеріалів справи встановлено, що ухвалою Татарбунарського районного суду Одеської області від 26 жовтня 2018 року по справі була призначена судова-медична молекулярно-генетична експертиза, на розв`язання якої постановлено наступне питання: Чи може бути ОСОБА_3 батьком дітей: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , за результатами ДНК-дослідження? (а.с. 47).
26 жовтня 2018 року в судовому засіданні, під час прийняття та проголошення вищезазначеної ухвали суду, був присутній представник відповідача ОСОБА_3 – ОСОБА_10 (а.с. 45-46).
Також встановлено, що відбір біологічних зразків крові за клопотанням Одеського обласного бюро судово-медичної експертизи вперше призначався експертом на 13 грудня 2018 року, однак відбір не відбувся у зв`язку із неприбуттям ОСОБА_3 до експертної установи, тому експерт вдруге призначив дату відбору біологічних зразків крові ОСОБА_3 та дітей, а саме на 22 січня 2019 року.
Однак, згідно довідки ТОВ «Поларіс Марін Менеджмент» ОСОБА_3 перебував у довгостроковому службовому відрядженні за кордоном з 07 листопада 2018 року до 07 серпня 2019 року, у зв`язку із чим не зміг з`явитись до експерта (а.с. 48-52).
16 січня 2019 року матеріали цивільної справи повернуто без виконання ухвали Татарбунарського районного суду Одеської області від 26 жовтня 2018 року про призначення судової-медичної молекулярно-генетичної експертизи, справу призначено до розгляду (а.с. 55-59).
Ухвалою Татарбунарського районного суду Одеської області від 17 квітня 2019 року, з метою реалізації процесуальних прав сторін, у зв`язку із відсутністю відповідача на території України, на момент проведення експертизи вперше, судом призначено вдруге судово-медичну молекулярно-генетичну експертизу, на розв`язання якої постановлено наступне питання: Чи може бути ОСОБА_3 батьком дітей: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , за результатами ДНК-дослідження? (а.с. 113-114).
Копію ухвали Татарбунарського районного суду Одеської області від 17 квітня 2019 року представник ОСОБА_3 – ОСОБА_10 отримав в день її проголошення (а.с. 115).
Встановлено, що відбір біологічних зразків крові за клопотанням Одеського обласного бюро судово-медичної експертизи призначався експертом на 04 вересня 2019 року, однак відбір не відбувся у зв`язку із неприбуттям ОСОБА_3 до експертної установи, тому експерт вдруге призначив дату відбору біологічних зразків крові ОСОБА_3 та дітей, а саме на 07 жовтня 2019 року (а.с. 117-119).
Копію листа експерта Одеського обласного бюро судово-медичної експертизи про дату відбору біологічних зразків крові на 07 жовтня 2019 року, представник ОСОБА_3 – ОСОБА_10 отримав особисто 17 вересня 2019 року, про що розписався (а.с. 119).
Проте, у призначений час для відібрання таких зразків 07 жовтня 2019 року відповідач ОСОБА_3 , будучи належним чином повідомлений, не з`явився, вимоги ухвали суду не виконав, про причини неможливості нез`явлення до експерта не повідомив, що унеможливило проведення експертизи, про що судовий експерт надав суду повідомлення від 15.10.2019р. №2813/02 (а.с. 121).
Суд може призначити експертизу у справі за сукупності таких умов: для з`ясування обставин, що мають значення для справи, необхідні спеціальні знання у сфері іншій, ніж право, без яких встановити відповідні обставини неможливо. Сторонами (стороною) не надані відповідні висновки експертів із цих самих питань або висновки експертів викликають сумніви щодо їх правильності. Експертиза проводиться у судовому засіданні або поза межами суду, якщо це потрібно у зв`язку з характером досліджень, або якщо об`єкт досліджень неможливо доставити до суду, або якщо експертиза проводиться за замовленням учасника справи (ст. ст. 103, 108 ЦПК України).
У разі ухилення учасника справи від подання експертам необхідних матеріалів, документів або від іншої участі в експертизі, якщо без цього провести експертизу неможливо, суд залежно від того, хто із цих осіб ухиляється, а також яке для них ця експертиза має значення, може визнати факт, для з`ясування якого експертиза була призначена, або відмовити у його визнанні (стаття 109 ЦПК України).
Згідно доводів апеляційної скарги ОСОБА_3 07 жовтня 2019 року не прибув до експертної установи у зв`язку із відсутністю коштів на оплату експертизу.
Однак, апеляційний суд вважає безпідставними вищевикладені доводи та не приймає їх до уваги, оскільки участь в експертизі, що може підтвердити чи спростувати батьківство ОСОБА_3 , та є не лише правом, а й обов`язком відповідача, встановленим законом та ухвалою суду про призначення експертизи, яка набрала законної сили і відповідно до статті 18 ЦПК України підлягає обов`язковому виконанню. Такий обов`язок для відповідача встановлений насамперед для захисту прав та інтересів дітей. Крім того, експертиза була призначена судом за клопотанням самого відповідача, який мав розраховувати на обов`язок оплатити її вартость.
Згідно вимог статті 12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.
Учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається (ст. 44 ЦПК України).
Судом першої інстанції вжито належних процесуальних заходів з метою проведення судово-медичної молекулярно-генетичної експертизи та забезпечення участі відповідача у її проведенні.
Таким чином, врахувавши, що справа перебувала у провадженні суду більше року, а відповідач, був обізнаний про розгляд справи, про призначення експертизи і належним чином повідомлявся про дату та місце проведення судово-медичної молекулярно-генетичної експертизи, не з`явився для забору біологічних зразків, що свідчить про його ухилення від проведення експертизи та небажання отримати точні висновки щодо походження дітей, спростувати доводи позивача про його батьківство щодо дітей, суд першої інстанції обґрунтовано відповідно до вимог ст. 109 ЦПК України застосував наслідки ухилення відповідача від часті в експертизі та визнав факт батьківства ОСОБА_3 ..
Апеляційний суд також звертає увагу, що ОСОБА_3 не надав суду жодних доказів на спростування тверджень позивачки щодо його батьківства стосовно дітей ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_4 та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_5 .. 
 У відповідності до статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод під час розгляду скарги про встановлення батьківства суди мають приділяти особливу увагу інтересам конкретної дитини («Jevremovic v. Serbia», заява №3150/05, пункт 109, рішення ЄСПЛ від 17 травня 2007 року).
За змістом статті 3 Конвенції про права дитини, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.
На підставі викладеного, судова колегія приходить до висновку, що наведені в апеляційній скарзі доводи не спростовують висновків суду і не містять підстав для висновків про порушення або неправильне застосування судом норм права, які привели до неправильного вирішення спору, та ґрунтуються лише на незгоді відповідача з оцінкою судом доказів по справі та застосуванням наслідків ухилення відповідача від участі в проведенні експертизи, встановлених статтею 109 ЦПК України, тому підстав для скасування ухваленого у справі судового рішення та задоволення апеляційної скарги, виходячи з меж її доводів, немає.
Керуючись ст. ст. 367, 368, 374 ч. 1 п. 1, 375, 382–384 ЦПК України, Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ, -

П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу  ОСОБА_3 залишити без задоволення, рішення Татарбунарського районного суду Одеської області від 16 грудня 2019 року залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом 30 днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.
Повний текст судового рішення складено: 25 березня 2021 року.
Судді Одеського апеляційного суду:                                          М.М. Драгомерецький   

А.І. Дрішлюк

                                                                                                                    Р.Д. Громік