УКРАЇНА 
Житомирський апеляційний суд 

Справа №274/59/16-ц Головуючий у 1-й інст. Вдовиченко Т. М. 
Категорія 27 Доповідач Коломієць О. С.  

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 лютого 2021 року Житомирський апеляційний суд у складі:
головуючого судді         Коломієць О.С.
суддів                 Талько О.Б., Шевчук А.М. 
з участю секретаря 
судового засідання         Дяченко Ю.Ю. 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Житомирі цивільну справу № 274/59/16-ц   за позовом Акціонерного товариства «Альфа – Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості та зустрічним позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Альфа – Банк» про захист прав споживачів, визнання недійсними кредитних договорів та договорів іпотеки
за апеляційною  скаргою представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 
на рішення Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 05 жовтня 2020 року, яке ухвалено суддею Вдовиченко Т.М. в м. Бердичеві
в с т а н о в и в:
В січні 2016 р. ПАТ «Укрсоцбанк», правонаступником якого є АТ «Альфа–Банк», звернулося до суду із зазначеним позовом, в якому, з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог від 22.01.2016, просило стягнути з ОСОБА_1 на користь банку заборгованість за договором кредиту № 286/25-345 від 12.04.2006 р. за тілом кредиту та відсотками у розмірі 33 206 долара США 25 центів, у гривневому еквіваленті за курсом НБУ на день винесення рішення; заборгованість за договором кредиту № 286/25-476 за тілом кредиту та відсотками у розмірі 45 748 долара США 32 центів у гривневому еквіваленті за курсом НБУ на день винесення рішення; пеню за всіма договорами кредиту в розмірі 512 139 грн. 78 коп. 
На обґрунтування позовних вимог посилається на те, що 12.04.2006 р. між ОСОБА_3 та ПАТ «Укрсоцбанк» було укладено вказані кредитні договори, за умовами яких, з урахуванням додаткових угод, відповідачка отримала у тимчасове користування грошові кошти в розмірі 22 611,45 долара США та 25 842,36 доларів США, відповідно.
Однак, всупереч умовам договорів, взяті на себе зобов`язання по сплаті відсотків та внесення чергових частин кредитних коштів відповідач здійснювала неналежним чином, у зв`язку з чим виникла заборгованість, яку Банк просив стягнути з відповідача на свою користь та понесені судові витрати. 
У квітні 2016 року відповідач ОСОБА_1 звернулася до суду із зустрічним позовом про захист прав споживачів, визнання недійсними кредитних договорів та договорів іпотеки, в якому просить визнати недійсним кредитний договір №286/25-345 укладений 12.04.2006 р. між нею та ПАТ «Укрсоцбанк»; визнати недійсним договір іпотеки укладений 12.04.2006 р. між нею, ПАТ «Укрсоцбанк», та ОСОБА_4 ; визнати недійсним кредитний договір №286/25-476 украдений 08.08.2007 р. між нею та АКБ соціального розвитку «Укрсоцбанк»; визнати недійсним договір іпотеки укладений 08.08.2007 р. між ПАТ «Укрсоцбанк», та ОСОБА_5 .
В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що в порушення вимог чинного законодавства з питань регулювання кредитних зобов`язань, відповідачем, при укладенні зазначеного кредитного договору не було надано повної інформації про орієнтовану сукупну вартість кредиту, не попереджено про можливе настання валютних ризиків, не встановлено позичальнику право дострокового повернення кредиту, річна відсоткова ставка за кредитом не визначена належним чином, не зазначено інфляційне застереження. Також зазначає, що в момент підписання кредитного договору вона була введена в оману Банком щодо істотних умов договору, ціни та відсоткової ставки, які суперечили її волевиявленню, а правочини здійснені з використанням нечесної підприємницької діяльності є недійсними. В свою чергу, зазначені обставини позбавили відповідача можливості об`єктивно оцінити та проаналізувати, запропоновані позивачем кредитні послуги, банком було приховано повну та об`єктивну інформацію щодо кінцевої вартості кредиту, а також інших фінансових зобов`язань, що стало підставою для звернення до суду з вказаним позовом.
Рішенням Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 05 жовтня 2020 року позовні вимоги АТ «Альфа–Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості задоволено. 
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ «Альфа–Банк» заборгованість за договором кредиту № 286/25-345 від 12.04.2006 р. за тілом кредиту та відсотками у розмірі 33 206 (тридцять три тисячі двісті шість) доларів США 25 центів, що еквівалентно 941 065 (дев`ятсот сорок одна тисяча шістдесят п`ять) гривень 13 коп. 
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ «Альфа-Банк» заборгованість за договором кредиту № 286/25-476 від 08.08.2007 р. за тілом кредиту та відсотками в розмірі 45 748 (сорок п`ять тисяч сімсот сорок вісім) доларів США 32 центи, що еквівалентно 1 296 507 (один мільйон двісті дев`яносто шість тисяч п`ятсот сім) гривень 39 коп. 
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ «Альфа-Банк» пеню за договором кредиту № 286/25-345 від 12.04.2006 р. та за договором кредиту № 286/25-476 від 08.08.2007 р. в загальному розмірі 512 139 (п`ятсот дванадцять тисяч сто тридцять дев`ять) гривень 78 коп. 
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ «Альфа-Банк» понесені судові витрати за сплачений на користь держави судовий збір в розмірі 35 178 грн. 24 коп. 
В задоволені зустрічного позову ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Альфа – Банк» про захист прав споживачів, визнання недійсними кредитних договорів та договорів іпотеки - відмовлено. 
Скасовано заходи забезпечення позову накладені ухвалою Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 04.04.2018. 
Не погоджуючись із зазначеним рішенням, представником відповідача подано апеляційну скаргу, в якій він просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні первісного позову Банку та задовольнити зустрічний позов ОСОБА_1 . В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що рішення суду першої інстанції ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права. При цьому зазначає, що ухвалюючи рішення суд першої інстанції не звернув увагу, що сторони кредитних правовідносин врегулювали в п.4.4 кредитного договору № 286/25-345 від 12.04.2006 року та в п.4.3 кредитного договору № 286/25-476 від 08.08.2007 року питання дострокового повернення коштів, тобто змінили строк виконання основного зобов`язання, та визначили умови повернення коштів. Оскільки позичальник за кредитним договором №286/25-345 від 12.04.2006 року вийшов з графіку платежів 01.06.2006 р, а за кредитним договором №286/25-476 від 08.08.2007 – 11.12.2008 року, сплативши кошти не в повному об`ємі,тому відповідно до п.4.4 та п.4.3 кредитних договорів, строк користування кредитом вважається таким, що сплив через 5 днів, тобто з 07.06.2006 р. за кредитним договором № 286/25-345 від 12.04.2006 та з 17.12.2008 р. за кредитним договором № 286/25-476 від 08.08.2007. Таким чином, враховуючи, що строки виконання основних зобов`язань по кредитним договорам настали відповідно 07.06.2006 року та 17.12.2008 року, представником відповідача подана заява про застосування строків позовної давності, а тому вважає, що позивач пропустив строк звернення до суду з даним позовом, оскільки подав заяву лише у грудні 2015 року. При цьому укладені між сторонами у липні 2009 року додаткові угоди є нечинними через те, що вони укладені поза межами строку дії договорів. А тому висновок суду про наявність підстав для стягнення заборгованості за кредитними договорами є помилковим. Також зазначає, що позивачем не надано до суду належних доказів на підтвердження суми заборгованості за кредитними договорами. Крім того, Банк має право стягнути заборгованість по нарахованим та несплаченим відсоткам за користування кредитними коштами у межах строку кредитування, тобто до 07.06.2006 та 17.12.2008 відповідно. Після закінчення строку його дії у позикодавця відсутні правові підстави нараховувати передбачені договором проценти, а тому вимоги позивача про стягнення відсотків поза межами строків кредитних договорів є безпідставними.
В частині відмови у задоволенні зустрічного позову представник відповідача посилається  на те, що кредитні договори укладені в порушення норм ст.230 ЦК України та ст.11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів», шляхом введення відповідача в оману – ненадання всієї необхідної інформації по кредитам, а тому є недійсними. В свою чергу недійсність цих договорів, на думку апелянта, є підставою для визнання недійсними договорів іпотеки. 
У поданому відзиві на апеляційну скаргу представник позивача просив апеляційну скаргу відповідача відхилити, рішення суду першої інстанції залишити без змін. При цьому зазначає, що рішення суду є законним та обґрунтованим, оскільки суд першої інстанції під час розгляду справи вірно встановив обставини справи, правильно застосував матеріальний закон, дотримався процедури розгляду справи та вирішив спір у відповідності з нормами чинного законодавства.
В судовому засіданні представник відповідача доводи апеляційної скарги підтримав, просив їх задовольнити. 
Представник позивача просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін. 
Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах статті 367 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення із таких підстав.
Ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог банку в повному обсязі, суд першої інстанції виходив з того, що правовідносини сторін випливають з кредитних договорів, позичальник неналежним чином виконувала свої обов`язки, покладені договорами, тому позикодавець має право на стягнення всієї суми заборгованості в судовому порядку. Відмовляючи у задоволенні зустрічного позову, суд послався на те, що відповідач не довела під час розгляду справи, що банк при укладенні кредитних договорів навмисно ввів позивача в оману щодо істотних умов договорів, чим порушив вимоги ст. ст. 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів», у зв`язку з чим відсутні підстави, передбачених ст. 203, 215 ЦПК щодо визнання недійсними кредитних договорів та договорів іпотеки, які укладені між сторонами. Також суд вважав, що банк не пропустив строк позовної давності звернення до суду з даним позовом.
Проте повністю з таким висновком суду погодитися неможливо виходячи з наступного 
Судом під час розгляду справи було встановлено, що 12 квітня 2006 між ПАТ «Укрсоцбанк» та ОСОБА_1 укладено договір кредиту №286/25-345, за яким Банк надав ОСОБА_1 на споживчі цілі грошові кошти в сумі 22 000,00 доларів США, зі сплатою 13% річних (т.1 а.с.36-39, 210-211).
12 квітня 2006 р. між ПАТ «Укрсоцбанк», ОСОБА_1 та ОСОБА_4 укладено Іпотечний договір, за умовами якого, у якості забезпечення виконання зобов`язань за Договором кредиту №286/25-345 від 12.04.2006 р, ОСОБА_1 та ОСОБА_4 передали Банку належне їм на праві власності нерухоме майно: житловий будинок з підсобними приміщення за адресою: АДРЕСА_1 (т.1 а.с.184-192).
07 липня 2009 р. між  ПАТ «Укрсоцбанк» та ОСОБА_1  укладено додаткову угоду №1, якою внесені зміни до договору кредиту №286/25-345 від 12.04.2006 р. та п.1.1 Договору викладено в новій редакції: кредитор надав позичальнику грошові кошти в сумі 22 611,45 долара США зі сплатою 13,0% річних, а з 20.10.2008 р. - 15% річних, з кінцевим терміном погашення суми основної заборгованості до 11.04.2021 р. (т.1 а.с.40).  
08 серпня 2007 року між ПАТ «Укрсоцбанк» та ОСОБА_1 укладено договір про надання невідновлювальної кредитної лінії №286/25-476, яким обумовлено надання ОСОБА_1 кредитних коштів на споживчі цілі окремими частинами, «траншами» зі сплатою 13,5% річних та комісій в розмірі та порядку визначених Договором, в межах максимального ліміту заборгованості до 25 000,00 доларів США (т.1 а.с.41-43, 212-213, т.2 а.с.63, 64, 68)
На забезпечення виконання кредитного договору №286/25-476, цього ж дня між ПАТ «Укрсоцбанк» та ОСОБА_5 укладено іпотечний договір, за умовами якого, з урахуванням додаткової угоди від 03.07.2009, вона передала в іпотеку належне їй майно: нежитлову будівлю (магазин), з підсобними приміщеннями, яке розташовано в АДРЕСА_2 , заставною вартістю 154 333,27 долара США, також земельну ділянку загальною площею 611,0 м.кв. за даною адресою, заставною вартістю 1666,73 долара США. (т.1 а.с.195-201)
03 липня 2009 року між ПАТ «Укрсоцбанк» та ОСОБА_1 укладено додаткову угоду №1, якою внесені зміни до договору надання невідновлювальної кредитної лінії №286/25-476 від 08.08.2007, зокрема сторони в п.1.1.1 визначили, що надання кредиту буде здійснюватися окремими траншами, зі сплатою 13,5% річних, з 10.10.2008 р. - 15% річних в межах максимального ліміту заборгованості в сумі 25 842,36 долара США, з кінцевим терміном погашення суми основної заборгованості до 07.08.2022 р. (т.1 а.с.44). 
24 березня 2011 року Банк надіслав ОСОБА_1 вимоги-претензії про негайне погашення заборгованості за договором Кредиту №286/25-476 від 08.08.2007 р. та договором Кредиту №286/25-345 від 12.04.2006 р, які були нею отримані 26.03.2011 р, про що свідчать її власноручні підписи на поштових повідомленнях (т.1 а.с.48-49).
В порушення умов кредитного договору ОСОБА_1 несвоєчасно повертала платежі по кредиту, у зв`язку з чим виникла заборгованість, яка за кредитним договором 3286/25-345 від 12.04.2006 р, станом на 17.11.2015 р. становить 42 741,96 долара США, що еквівалентно сумі 991 913,69 грн, та складається із: суми заборгованості за кредитом - 16 737,33 долара США, що еквівалентно 388 423,64 грн; суми заборгованості за відсотками - 16 468,92 долара США, що еквівалентно 382 194,68 грн; розміру пені за несвоєчасне повернення кредиту 3763,21 долара США, що еквівалентно 87 333,02 грн; розміру пені за несвоєчасне повернення відсотків 5 772,49 долара США, що еквівалентно 87 333,02 грн.
За кредитним договором №286/25-476 від 08.08.2007 р, станом на 17.11.2015 р. борг становить 58 314,37 долара США, що еквівалентно 1 353 303,06 грн. з яких: сума заборгованості за кредитом - 23 058,53 долара США, що еквівалентно 535 119,88 грн; сума заборгованості за відсотками - 22 689,79 долара США, що еквівалентно 526 562,63 грн; розмір пені за несвоєчасне повернення кредиту 4 612,95 долара США, що еквівалентно 107 052,77 грн; розмір пені за несвоєчасне повернення відсотків 7 953,10 долара США, що еквівалентно 184 567,78 грн.
Відповідно до статті 526 ЦК України  зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору.
За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1054 ЦК України).
Частиною другою статті 1050 ЦК України  встановлено, що якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то у разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.
Згідно з частиною першою статті 1048 ЦК України  позикодавець має право  на одержання від  позичальника  процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від  28  березня 2018 року у  справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18) зроблено правовий висновок про те, що норма абзацу другого частини першої статті 1048 ЦК України  про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку користування коштами. Право позикодавця нараховувати передбачені договором проценти припиняється після спливу визначеного договором строку, на який надавалась позика, чи у  разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.
Під час розгляду справи було встановлено, що банк використав своє право на дострокове виконання кредитних договорів, надіславши вимоги від 24 березня 2011 року ОСОБА_1 про дострокове повернення всіх сум за двома наданими кредитами, які вона отримала 26 березня 2011 року (а.с.48,49 т.1).
Таким чином, пред`явивши вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України, банк змінив строки виконання основних зобов`язань за кредитним договором №286/25-345 від 12.04.2006 з 11 квітня 2021 року на 26 квітня 2011 року, а за кредитним договором №286/25-476 від 08.08.2007 - з 07 серпня 2022 року на 26 квітня 2011 року, після чого втратив право здійснювати нарахування відсотків та пені за умовами договорів.
Разом з тим, встановивши строк виконання зобов`язань 26 квітня 2011 року, банк продовжував нараховувати пеню та проценти після цієї дати, про що свідчить розрахунок заборгованості, у якому зазначені платежі нараховувались до 17 листопада 2015 року, тобто після закінчення строку дії кредитного договору.
Однак, суд першої інстанції не врахував зміну Банком строку виконання основного зобов`язання, а тому безпідставно вважав обґрунтованими нараховані банком відсотки за користування кредитними коштами та пені після цього строку до 17 листопада 2015 року.
Так, відповідно до наданого банком розрахунку, який не спростовано ОСОБА_1 , заборгованість за кредитним договором 3286/25-345 від 12.04.2006 р. станом на 17.11.2015 р. становить 42 741,96 долара США, а за кредитним договором №286/25-476 від 08.08.2007 – становить 58 314,37 долара США.
У зв`язку з чим, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню заборгованість у межах дії кредитного договору №286/25-345 від 12.04.2006 (з 12 квітня 2006 року по 26 квітня 2011 року) за тілом кредиту в розмірі 16 373,33 доларів США та за відсотками в розмірі 8 205,23 доларів США, що складає разом 24 579,23 доларів США, а заборгованість у межах дії кредитного договору №286/25-476 від 08.08.2007 (з 08 серпня 2007 року по 26 квітня 2011 року) – за тілом кредиту 23 058,53 доларів США та за відсотками в розмірі 10 812,82 доларів США, що разом складає разом 33 871,35 доларів США. 
Отже, рішення суду першої інстанції про стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за кредитними договорами підлягає зміні, шляхом зменшення розміру заборгованості, а в частині стягнення заборгованості за нарахованою за рік пенею – скасуванню з вищевказаних підстав. 
Доводи апеляційної скарги щодо неврахування судом першої інстанції положень п.4.4 кредитного договору № 286/25-345 від 12.04.2006 року та в п.4.3 кредитного договору №286/25-476 від 08.08.2007 року, за якими сторони досягли згоди щодо умов дострокового повернення коштів, тобто зміни строку виконання основного зобов`язання та умов повернення коштів є безпідставними виходячи з наступного.
Відповідно до п. 4.4. кредитного договору № 286/25-345 від 12.04.2006 року та п.4.3 кредитного договору № 286/25-476 від 08.08.2007 року, у випадку невиконання позичальником зобов`язань, визначених п.п.3.3.2-3.3.11 та 3.3.2-3.3.11 цих Договорів, протягом більше п`яти днів, термін надання Кредиту вважається таким, що закінчився та, відповідно Позичальник зобов`язаний погасити Кредит та сплатити відсотки за фактичний час використання кредиту та нараховані штрафні санкції. 
Так заперечуючи проти стягнення заборгованості за кредитними договорами представник відповідача посилався на те, що позичальник за кредитним договором №286/25-345 від 12.04.2006 року вийшов з графіку платежів 01.06.2006 р, а за кредитним договором №286/25-476 від 08.08.2007 – 11.12.2008 року, сплативши кошти не в повному об`ємі. У зв`язку з чим вважав, що з урахуванням п.4.4, 4.3 кредитних договорів, строк виконання основного зобов`язання за кредитним договором № 286/25-345 від 12.04.2006 настав 07 червня 2006 року, а за кредитним договором № 286/25-476 від 08.08.2007 – з 17 грудня 2008 року.
Разом тим, як видно із розрахунку заборгованості, останній платіж за кредитним договором № 286/25-345 від 12.04.2006 та кредитними договором № 286/25-476 від 08.08.2007 відповідач за тілом кредиту здійснила 30 грудня 2008 року, а за відсотками – 16 березня 2009 року. 
Крім того, 07 липня 2009 року та 03 липня 2009 року сторони уклали додаткові угоди №1, якими внесли зміни до договору кредиту №286/25-345 від 12.04.2006 р. та договору кредиту № 286/25-476 від 08.08.2007, якими передбачили, що у разі порушення Позичальником строків сплати процентів, визначених п.2.4.1 Договору та/або Кредиту в повному обсязі, так і частково, більше ніж на 30 календарних днів, кредитор має право вимагати дострокове погашення Кредиту, нарахованих з процентів та можливих штрафних санкцій в повному обсязі шляхом направлення відповідного повідомлення Позичальнику, а Позичальник, в свою чергу, зобов`язаний достроково погасити в повному обсязі Кредит, нараховані проценти та можливі штрафні санкції протягом 30 календарних днів з дати одержання вищезазначеного повідомлення Кредитора (т.2 а.с.51,52,69). 
Тобто згідно умов додаткових угоди до кредитних договорів, які не оспорені та не визнані недійсними, сторони домовилися про те, що право банку на дострокове стягнення заборгованості за кредитними договорами наступає у разі направлення банком позичальнику відповідної вимоги про дострокове виконання зобов`язана і у разі невиконання ним у 30 денний строк зобов`язань за кредитними договорами, банк має право звернутися з відповідним позовом до суду. 
Під час розгляду справи встановлено, що банк використав своє право на дострокове виконання кредитних договорів, надіславши 24 березня 2011 року ОСОБА_1 вимоги про дострокове повернення всіх сум за двома наданими кредитами, які вона отримала 26 березня 2011 року (а.с.48,49 т.1), про що також не заперечував представник позивача.
Тобто строк виконання основного зобов`язання за кредитними договорами настав 26 квітня 2011 року, що спростовує доводи апелянта про те, що строк виконання основного зобов`язання за кредитним договором № 286/25-345 від 12.04.2006 настав 07 червня 2006 року, а за кредитним договором № 286/25-476 від 08.08.2007 – з 17 грудня 2008 року.
Також колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги щодо визнання недійсними кредитних договорів виходячи з наступного. 
Стаття 18 ЗУ «Про захист прав споживачів» (в редакції на час виникнення спірним правовідносин) передбачає визнання недійсними умов договорів, що обмежують права споживача. Відповідно до положень вказаної статті, продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача.
Частиною 5  ст.11 ЗУ «Про захист прав споживачів»  (в редакції на час виникнення спірним правовідносин) передбачено, що до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону  про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими: передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки; встановлюються дискримінаційні, стосовно споживача, правила зміни відсоткової ставки.
Спірні договори споживчого кредиту підписані сторонами, які досягли згоди з усіх істотних умов, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі; відповідач на момент укладення договорів не заявляла додаткових вимог щодо умов спірних договорів та в подальшому їх виконувала; Банк надав споживачу документи, які передували укладенню кредитних договорів.
Відповідачем не надано належних та допустимих доказів, які дають підстави вважати, що кредитні договори, які укладені між сторонами, є несправедливим по відношенню до неї, оскільки при підписанні даних договорів ОСОБА_1 ознайомилася та погодилася з їх умовами, а відтак, проаналізувавши умови кредитних договорів та встановлені обставини, колегія суддів дійшла висновку про відсутність в останніх несправедливих умов та істотного дисбалансу прав споживача, а всі твердження відповідача з даного приводу судом розцінюються як її спосіб захисту власних інтересів від наслідків, можливість настання яких залежить лише від її добросовісної поведінки при виконанні взятих на себе за кредитними договорами зобов`язань.
Посилання позивача на ненадання їй, як позичальнику, інформації про орієнтовану сукупну вартість кредиту, не попереджено про можливе настання валютних ризиків, не встановлено позичальнику право дострокового повернення кредиту, річна відсоткова ставка за кредитом не визначена належним чином, інфляційне застереження, як на підставу визнання договорів недійсними, передбачену ч. 1 ст. 230 ЦК України, також є помилковим.
Відповідно до змісту ч. 1 ст. 230 ЦК України правочин визнається судом недійсним, якщо одна сторона навмисно замовчує існування обставин, які мають істотне значення і можуть перешкодити вчиненню правочину. Істотними умовами кредитного договору відповідно до змісту ч.1 ст. 638 та ст. 1054 ЦК України є умови про мету, суму і строк кредиту, умови і порядок його видачі і погашення, розмір, порядок нарахування та виплата процентів, відповідальність сторін.
Згідно з текстом укладених сторонами кредитних договорів та додаткових угод до них, такі умови правочинами передбачено (а.с.43-54,60-71,76-83). У зв`язку з чим, доводи апеляційної скарги в цій частині є необґрунтованими.
Також колегія суддів погоджується з висновок суду першої інстанції про те, що банком не пропущено строк позовної давності звернення до суду з даним позовом виходячи з наступного. 
Статтями 256 та 257 Цивільного кодексу України передбачено, що позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.
Відповідно до частини четвертої статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.
Абзацом першим частини п`ятої статті 261 Цивільного кодексу України визначено, що за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строків виконання.
Під час розгляду справи було встановлено, що строк виконання основного зобов`язання за кредитними договорами настав 26 квітня 2011 року. З позовом до суду банк звернувся 20 грудня 2015 року, відправивши позовну заяву поштою, про що свідчить штам «Укрпошти» на конверті (а.с.54 т.1). 
Відповідно до частин першої, третьої статті 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку; після переривання перебіг позовної давності починається заново.
З матеріалів справи слідує, що відповідач ОСОБА_1 19 грудня 2013 року, 21 січня 2014 року, 17 жовтня 2014 року зверталася до Банка з письмовими зверненнями з приводу добровільного врегулювання питання щодо Кредитних зобов`язань. У зв`язку з чим, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що вказані звернення є доказами, які підтверджують обставини щодо переривання строків позовної давності за кредитними договорами № 286/25-345 від 12.04.2006 р. та №286/25-476 від 08.08.2007 р, оскільки їх зміст свідчить про визнання ОСОБА_1 заборгованості за кредитними договорами. 
З урахуванням вищевикладеного, колегія суддів дійшла висновку, що рішення суду в частині задоволення позовних вимог АТ «Альфа–Банк» про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за тілом кредиту та відсотків за кредитними договорами підлягає зміні та скасуванню в частині стягнення пені, з вищенаведених підстав.
Відповідно до ст. 141 ЦПК України пропорційно до розміру задоволених позовних вимог (49,33%)  з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір в розмірі 17353,43 грн, а з позивача на користь відповідача - судовий збір за подання апеляційної скарги в розмірі 7988,16 грн, а тому рішення в частині розподілу судових витрат також підлягає зміні.
Керуючись ст. 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, суд
п о с т а н о в и в :
Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 задовольнити частково.
Рішення Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 05 жовтня 2020 року в частині стягнення з ОСОБА_1 на користь АТ «Альфа – Банк» заборгованості за договором кредиту № 286/25-345 від 12.04.2006 змінити, зменшивши розмір заборгованості за тілом кредиту та відсотками з 33 206 доларів США 25 центів, що еквівалентно 941 065 грн 13 коп, до 24 579 доларів США 23 центів, що еквівалентно 570 410 грн. 19 коп. 
Рішення Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 05 жовтня 2020 року в частині стягнення з ОСОБА_1  на користь АТ «Альфа – Банк» заборгованості за договором кредиту № 286/25-476 від 08.08.2007 змінити, зменшивши розмір заборгованості за тілом кредиту та відсотками з 45 748 доларів США 32 центи, що еквівалентно 1 296 507 грн 39 коп. до 33 871 доларів США 35 центів, що еквівалентно 786 052 грн. 43 коп. 
Рішення Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 05 жовтня 2020 року в частині стягнення з ОСОБА_1 на користь АТ «Альфа Банк» пені за договором кредиту № 286/25-345 від 12.04.2006 р. та за договором кредиту № 286/25-476 від 08.08.2007 р. в загальному розмірі 512 139 грн 78 коп. скасувати та ухвалили нове судове рішення про відмову у задоволенні даних вимог. 
Рішення Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 05 жовтня 2020 року в частині стягнення з ОСОБА_1 на користь АТ «Альфа – Банк» понесених судових витрат змінити, зменшивши розмір сплаченого на користь держави судового збору з 35 178 грн. 24 коп. до 17 353 грн. 43 коп.
В решті рішення суду першої інстанції залишити без змін. 
Стягнути з Акціонерного товариства «Альфа – Банк» на користь ОСОБА_1 понесені витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги в розмірі 7988 грн. 16 коп.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повний текст постанови складено 05 лютого 2021 року.

Головуючий                                               Судді