справа № 761/8565/20
головуючий у суді І інстанції Пономаренко Н.В.
провадження № 22-ц/824/3336/2021
 
КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ  СУД
 
ПОСТАНОВА
 
І М Е Н Е М          У К Р А Ї Н И
 
          23 березня 2021 року                                                                                      м. Київ
 
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого судді - Писаної Т.О.
суддів - Приходька К.П., Журби С.О.
за участю секретаря судового засідання - Сидоренко А.Д.
розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 16 листопада 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Державної установи "Київський слідчий ізолятор" про визнання права користування житловим приміщенням, визнання наймачем та зобов`язати вчинити дії,
 
В С Т А Н О В И В:
 
У березні 2020 року позивач ОСОБА_1 звернулась з позовом до Державної установи "Київський слідчий ізолятор", в якому просила визнати за нею право користування житловим приміщенням, а саме кімнатою АДРЕСА_1 ; визнати позивача наймачем кімнати по вказаній адресі замість попереднього наймача, померлого ОСОБА_2 ; зобов`язати відповідача укласти договір найму вказаного житлового приміщення з позивачем.
В обґрунтування позовних вимог вказувала, що 16 лютого 2005 року Київським слідчим ізолятором управління Державного департаменту з питань виконання покарань в м. Києві та Київській області (№13) видано ордер на жиле приміщення №18 на ім`я ОСОБА_2 з сім`єю: дружина - ОСОБА_1 , син - ОСОБА_3 , які заселились у вказану кімнату гуртожитку. ІНФОРМАЦІЯ_1 чоловік позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 помер, а позивач проживає у вказаній квартирі з моменту заселення і по даний час як його член сім`ї, весь час здійснює плату за користування цим приміщенням та за комунальні послуги. Зазначала, що у січні 2020 року позивач зверталась до відповідача із заявою щодо укладення договору найму внаслідок смерті попереднього наймача, однак зазначений лист було проігноровано.
Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 16 листопада 2020 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до ДУ "Київський слідчий ізолятор" про визнання права користування житловим приміщенням, визнання наймачем та зобов`язати вчинити дії відмовлено.
Не погоджуючись із указаним рішенням суду представник позивача ОСОБА_1 - адвокат Дубчак В.А. звернувся до суду із апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги.
В обґрунтування доводів апеляційної скарги вказує, що судом першої інстанції використано, як підставу для відмови у позові факт реєстрації місця проживання позивача за іншою адресою, однак складовою предмету позову і є саме ухилення відповідача від сприяння у реєстрації позивача. А саме, ОСОБА_1 не мала змоги зареєструватись в спірному помешканні зокрема, через відсутність договору найму.
Не погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що спірне житло є службовим, оскільки відповідне рішення виконавчого комітету в матеріалах справи відсутнє.
Указує, що у 2005 році нею набуто право на проживання у спірному приміщенні, а відтак вона має право на визнання за нею права проживання, укладення договору найму та реєстрації місця проживання у цьому приміщенні.
Вказує, також на порушення норм процесуального права, які полягають у тому, що суд першої інстанції протокольною ухвалою від 12 серпня 2020 року долучив до матеріалів справи її письмові пояснення від 11 серпня 2020 року, проте ухвалив не брати до уваги додатки до вказаних пояснень №1-3 (а.с.73-75) з підстав відсутності доказів їх направлення іншій стороні. Однак на адресу відповідача було направлено ряд доказів, про що свідчить квитанція яка міститься в матеріалах справи, тому саме ці додатки, які були надані у спростування пояснень відповідача, судом безпідставно не були оцінені.
Також, протокольною ухвалою суду першої інстанції від 12 серпня 2020 року було відмовлено у прийнятті відзиву відповідача, чим позбавлено її права надати відповідь на відзив. В той же час, відзив був долучений до справи, суд орієнтувався на зміст відзиву при ухваленні рішення. У той же час право позивача на спростування викладених у відзиві обставин було обмежено.
У судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_4 просили рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 16 листопада 2020 року скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.
Інші учасники справи (їх представники) у судове засідання суду апеляційної інстанції не з`явились, були належним чином повідомлені шляхом направлення судової повістки на вказану електронну адресу. 
На підставі ст. 372 ЦПК України колегія суддів прийшла до висновку про можливість розгляду справи за відсутності осіб, що не з`явились.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які з`явилися у судове засідання, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Частиною 1 статті 367 ЦК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково доданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Згідно із частиною 1  статті 376 ЦК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог суд першої інстанції виходив із встановлених обставин щодо зберігання позивачем ОСОБА_1 у період проживання в гуртожитку права користування іншим житлом у АДРЕСА_2 , в якому з 2005 року безперервно зареєстроване її місце проживання, а також наявність у позивача права власності на Ѕ частину вказаного житла, з врахуванням того, що вказана кімната в гуртожитку надавалась для проживання ОСОБА_2 та його сім`ї тільки на час його роботи в установі. З урахуванням наведеного суд дійшов висновку про недоведеність підстав для визнання за позивачем право користування іншим, наразі вже спірним житловим приміщенням - кімнатою АДРЕСА_1 , а також задоволення інших, похідних від вищенаведеної вимоги, про визнання позивача наймачем кімнати за вказаною адресою замість попереднього наймача, померлого ОСОБА_2 , та зобов`язання відповідача укласти договір найму вказаного житлового приміщення з позивачем. 
Апеляційний суд погоджується із такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.
Положення цього конституційного принципу закріплені у частині четвертій статті 9 ЖК Української РСР, згідно з якою ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.
Згідно з частиною четвертою статті 10 ЦПК України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.
Відповідно до пункту 1 статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.
Згідно зі статтею 1 Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики ЄСПЛ під майном також розуміються майнові права.
Відповідно до статті 8 Конвенції кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі "Кривіцька і Кривіцький проти України", в контексті вказаної Конвенції поняття "житло" не обмежується приміщенням, в якому проживає на законних підставах, або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у право на житло.
Частинами першою та другою статті 61 ЖК Української РСР користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення.
Договір найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду укладається в письмовій формі на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем - житлово-експлуатаційною організацією (а в разі її відсутності - відповідним підприємством, установою, організацією) і наймачем - громадянином, на ім`я якого видано ордер.
Відповідно до статті 64 ЖК Української РСР члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами? ?і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору.
До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.
Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї.
За положеннями статті 65 ЖК Української РСР наймач вправі ?в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім`ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей зазначеної згоди не потрібно.
Особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням.
Згідно з пунктом 9 постанови Пленуму Верховного Суду України? ?від 12 квітня 1985 року № 2 "Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України" судам роз`яснено, що вирішуючи спори про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з`ясувати, чи дотриманий встановлений порядок при їх вселенні, зокрема: чи була письмова згода на це всіх членів сім`ї наймача, чи прописані вони в даному жилому приміщенні, чи було це приміщення постійним місцем їх проживання, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання, чи не обумовлювався угодою між цими особами, наймачем і членами сім`ї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням. 
Оскільки відповідно до вимог закону вселення та проживання в квартирі може бути здійснено лише у встановленому порядку, членом сім`ї наймача, у розумінні частини другої статті 64 ЖК Української РСР, може бути визнано лише осіб, які вселилися у встановленому порядку та на відповідній правовій підставі постійно проживають в квартирі разом з наймачем.
Частиною другою статті 107 ЖК Української РСР визначено, що у разі вибуття наймача та членів його сім`ї, договір найму жилого приміщення вважається розірваним з дня вибуття. Якщо з жилого приміщення вибуває не вся сім`я, то договір найму жилого приміщення не розривається, а член сім`ї, який вибув, втрачає право користування цим жилим приміщенням з дня вибуття. У зв`язку зі смертю основного наймача, договір найму на квартиру підлягає оформленню на ім`я члена сім`ї, який має право користуватися квартирою.
Відповідно до частини першої та другої статті 127 ЖК Української РСР для проживання робітників, службовців, студентів, учнів, а також інших громадян у період роботи або навчання можуть використовуватись гуртожитки. Статус гуртожитку будівля набуває після реєстрації її виконавчим комітетом місцевої ради.
Особливий правовий режим гуртожитків обумовлений їх функціональним призначенням, яке полягає у забезпеченні тимчасовим житлом фізичних осіб.
У сфері житлового права гуртожитком визначається спеціально споруджений або переобладнаний для цієї мети жилий будинок (частина будинку), який зареєстрований як гуртожиток у виконавчому органі відповідної ради або державній адміністрації і призначений для тимчасового проживання громадян у період роботи (служби), навчання.
На підставі рішення про надання жилої площі в гуртожитку адміністрація підприємства, установи, організації, орган місцевого самоврядування видає громадянинові спеціальний ордер, який є єдиною підставою для вселення на надану жилу площу в гуртожитку, що передбачено ст. 129 ЖК.
Таким чином, особливість права користування приміщенням у гуртожитку на підставі ордера полягає у тому, що воно надається у зв`язку з характером трудових відносин особи?? з володільцем такого житла, а тому особа, яка користується приміщенням у гуртожитку усвідомлює, що після припинення її правовідносин з роботодавцем вона зобов`язана звільнити надане ним житлове приміщення.
Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1 просила суд про зміну договору найму житлового приміщення, а саме кімнати АДРЕСА_1 , та визнати її основним наймачем цієї кімнати, оскільки вона є дружиною (вдовою) померлого ОСОБА_2 , який був наймачем спірної кімнати, та постійно проживає у зазначеній кімнаті гуртожитку. 
При вирішенні цього спору судом встановлено, що 16 лютого 2005 року Київським слідчим ізолятором управління Державного департаменту з питань виконання покарань в м. Києві та Київській області видано ордер на жиле приміщення №18 на ім`я ОСОБА_2 з сім`єю: дружина - ОСОБА_1 , син - ОСОБА_3 на право зайняття жилого приміщення жилою площею 16,5 кв.м, яке надається в гуртожитку за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.4).
Ордер виданий на підставі рішення кадрової комісії Київського слідчого ізолятора управління Державного департаменту України в м. Києві та Київської області (13) від 16 лютого 2005 року протокол №2, та надає право займати жиле приміщення робітниками, службовцями та іншими громадянами тільки в період роботи в установі (а.с.4).
Також судом встановлено і не заперечувалось сторонами, що саме чоловік позивача ОСОБА_2 був співробітником Київського слідчого ізолятора управління Державного департаменту України в м. Києві та Київської області (13), який в подальшому був звільнений у зв`язку із виходом на пенсію. Позивач ОСОБА_1 у трудових відносинах із відповідачем не перебувала, а була дружиною ОСОБА_2 і вселилась до кімнати в гуртожитку як член його сім`ї. ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 помер (а.с.7,8). При цьому ОСОБА_1 у 2005 році не реєструвала своє місце проживання у спірному приміщенні.
З 1995 року (з часу реєстрації) і на час звернення до суду та розгляду справи, місце проживання позивача ОСОБА_1 було зареєстроване за адресою: АДРЕСА_2 (а.с.5).
Таким чином, право користування приміщенням у гуртожитку члена сім`ї (або колишнього члена сім`ї) є похідним від права особи, якій у встановленому законом порядку виданий був ордер для проживання на період його роботи в установі.
Звертаючись до суду із вказаним позовом, позивач, як на підставу для його задоволення, посилалась, зокрема, на ту обставину, що вона має право користування вказаною кімнатою в гуртожитку, як член сім`ї померлого наймача відповідно до ч.2 ст. 106 ЖК УРСР. Аналогічні доводи були зазначені у апеляційній скарзі.
Однак колегія апеляційного суду погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що згідно виданого померлому чоловікові позивача ордера йому та членам його сім`ї було надано спірне приміщення не як постійне місце проживання, а як гуртожиток, про що зазначено у самому ордері,  у заяві позивача до начальника Державної установи "Київський слідчий ізолятор" (а.с. 9), відповіді указаної установи адвокату Сабєтову Д.В. (а.с. 16). Обставини щодо отримання для проживання кімнати у гуртожитку сторонами визнано та не спростовано.
Судом також встановлено, що позивачка не була зареєстрована у спірному приміщенні, а була зареєстрована за іншою адресою АДРЕСА_2 . Позивач не заперечуючи факт реєстрації у вказаній квартирі надавала суду пояснення про те, що указана квартира має житлову площу всього 12 кв. м та що у вказаній квартирі також зареєстровані і проживають ще три особи. 
У доводах апеляційної скарги позивачка також посилається на ч. 10 ст. 6 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні", згідно з якою у разі, якщо особа проживає у двох і більше місцях, вона здійснює реєстрацію місця проживання за однією з цих адрес за власним бажанням. Тому вважає, що факт проживання чи право користування житлом не обмежується зареєстрованим місцем проживання. На підтвердження фактичного місця проживання у спірному жилому приміщенні та непроживання у квартирі, в якій зареєстроване місце проживання позивачки, надані акти від 16 січня, 19 березня та 17 липня 2020 року та копії квитанцій до прибуткових касових ордерів про оплату квартплати за періоди: 2019, 2018, 2017 та 2014 року (а.с.13-14). Однак указані докази підтверджують лише фактичне проживання позивача у спірному приміщенні, яке надавалось для тимчасового проживання її чоловікові на період його роботи в установі відповідача, та не доводять неможливості використання нею для проживання квартири, у якій зареєстроване її місце проживання.
Як убачається із протоколу судового засідання від 12 серпня 2020 року судом було постановлено ухвалу про відмову у прийнятті відзиву на позов з підстав пропуску строку для подання відзиву та ненадання доказів направлення відзиву іншій стороні.
Відповідно до ст. 174 ЦПК України При розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом. Заявами по суті справи є: позовна заява; відзив на позовну заяву (відзив); відповідь на відзив; заперечення; пояснення третьої особи щодо позову або відзиву. Згідно із ч. 4 ст. 183 ЦПК України суд, встановивши, що письмову заяву (клопотання, заперечення) подано без додержання вимог частини першої або другої цієї статті, повертає її заявнику без розгляду.
 Таким чином, наслідком відмови у прийнятті відзиву є повернення її заявникові. В той же час, у матеріалах справи наявний відзив на позов від 10 серпня 2020 року №16/17194, тому підстави не враховувати його як письмові пояснення сторони, у яких висловлено ставлення до позову, відсутні.
Так, відповідач у письмових поясненнях звертав увагу суду на ту обставину, що позивачка окрім спірного приміщення має право користування в іншій квартирі за іншою адресою АДРЕСА_2 , частина якої належить їй на праві власності.
Як убачається із протоколу судового засідання від 16 листопада 2020 року позивач визнала, що право власності на квартиру АДРЕСА_5 належить на праві власності їй та її сину по 1/2 частині. Не заперечувала указану обставину позивач і в суді апеляційної інстанції.
Відповідно до ч. 1 ст. 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання.
У письмових поясненнях у відзиві відповідач також посилався на ту обставину, що можливість вирішення питання щодо продовження права користування позивачки на спірне приміщення в гуртожитку залежить від встановлення її умов проживання у належній їй квартирі, зокрема щодо площі, та просили документально підтвердити обставини, які унеможливлюють проживання позивача у належній їй на праві власності квартирі. Однак позивачем такі докази надані не були.
Згідно вимог ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
У відповідності до положень ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
При цьому, як передбачено вимогами ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.
Також, згідно роз`яснень, які містяться в п. 26 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції" від 12 червня 2009 року, предметом доказування є факти, якими обґрунтовуються заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи (причини пропуску позовної давності тощо) і підлягають встановленню при ухваленні рішення.
Доводи апеляційної скарги щодо безпідставної відмови зі сторони відповідача визнати за нею право користування спірним приміщенням не знайшли свого підтвердження, оскільки спірне приміщення видавалось не для постійного, а для тимчасового використання її чоловікові на період його роботи в установі відповідача. Оскільки період роботи її чоловіка закінчився у зв`язку з виходом на пенсію мало бути припинене і його право користування цим приміщенням.
Однак, 4 вересня 2008 року був прийнятий Закону України "Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків" (далі Закон № 500-VI), яким врегульовано правові, майнові, економічні, соціальні, організаційні питання щодо особливостей забезпечення реалізації конституційного права на житло громадян, які за відсутності власного житла тривалий час на правових підставах, визначених законом, мешкають у гуртожитках, призначених для проживання одиноких громадян або для проживання сімей, жилі приміщення в яких після передачі гуртожитків у власність територіальних громад можуть бути приватизовані відповідно до закону.
Відповідно до ст. 1 Закону № 500-VI сфера дії цього Закону поширюється на громадян та членів їхніх сімей, одиноких громадян, які не мають власного житла, не використали право на безоплатну приватизацію державного житлового фонду, на правових підставах, визначених цим Законом, вселені у гуртожиток та фактично проживають у гуртожитку протягом тривалого часу.
Зокрема ст. 8 Закону № 500-VI передбачено, що громадяни, на яких поширюється дія цього Закону, які проживають у гуртожитках, віднесених до недержавного житлового фонду (які перебувають у власності чи управлінні, чи у повному господарському віданні відповідних державних чи комунальних підприємств, установ, організацій, а також підприємств та організацій, утворених у процесі корпоратизації чи приватизації колишніх державних та комунальних підприємств, у тому числі тих, яким ці гуртожитки були передані до статутних капіталів чи фондів або були відчужені в інший спосіб, крім організацій, створених органами державної влади, органами місцевого самоврядування для управління житловим фондом) та призначених для проживання працівників (членів їхніх сімей), які не мають можливості самостійно придбати чи побудувати власне житло, якщо такі гуртожитки не передаються їх власниками у власність територіальних громад, мають право подальшого проживання у таких гуртожитках до вирішення їхньої житлової проблеми щодо забезпечення їх житлом.
Таким чином, чоловік позивачки набувши тимчасове право користування на спірне приміщення продовжував проживати в ньому в силу указаної норми Закону, оскільки доказів наявності у нього власного житла встановлено не було.
А оскільки позивачка має у власності житло, тому сфера дії указаного Закону №500-VI не може бути на неї поширена.
З урахуванням наведених обставин не можна також погодитись із доводами апеляційної скарги щодо позбавлення її соціального захисту, передбаченого пунктами 6-9 ст. 6 Закону України "Про статус ветеранів військової служби, ветеранів органів внутрішніх справ, ветеранів Національної поліції і деяких інших осіб та їх соціальний захист" від 24 березня 1998 року № 203/98-ВР, якими передбачено першочергове забезпечення житлом осіб, які потребують поліпшення житлових умов та право на безоплатне отримання у власність займаного ними та членами їх сімей житла незалежно від розміру його загальної площі в будинках державного житлового фонду, оскільки позивачка має у власності постійне житло.
Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплено положення, відповідно до яких громадяни, що мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб. Відповідно до статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Примусове відчуження об`єктів права власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього і повного відшкодування їх вартості, крім випадків, встановлених частиною другою статті 353 цього Кодексу. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд, має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства 
Докази та обставини, які підтверджують, що позивач має достатні та триваючі зв`язки у розумінні статті 8 Конвенції, не з належним на праві власності їй та її синові по 1/2 частині постійним житлом, а зі спірним приміщенням у гуртожитку матеріали справи не містять, як і не містять доказів які перешкоджають їй використовувати для проживання належне їй на праві власності майно. 
Таким чином, доводи апеляційної скарги про незаконність та необґрунтованість рішення суду першої інстанції є безпідставними, спростовуються матеріалами справи та висновками суду, викладеними в рішенні суду.
Згідно зі ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.
Отже, рішення постановлене з дотриманням вимог матеріального і процесуального права, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін.
 Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,
ПОСТАНОВИВ :
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 16 листопада 2020 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду шляхом подання касаційної скарги до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повне судове рішення складено 25 березня 2021 року.

Головуючий                                                                     Т.О. Писана
 
Судді                                                                                  К.П. Приходько
 
                                                                                            С.О. Журба