ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
18 лютого 2021 року 
м. Київ
справа № 826/6960/18
адміністративне провадження № К/9901/30504/19
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду: 
судді-доповідача Усенко Є.А.,
суддів: Гімона М.М.,  Гусака М.Б., 
розглянувши у судовому засіданні без повідомлення сторін касаційну скаргу Головного управління ДФС у м. Києві на рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 14.05.2019 (суддя - Кармазін О.А.) та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 30.07.2019 (головуючий суддя - Ісаєнко Ю.А., судді - Земляна Г.В., Мельничук В.П.) у справі за позовом Публічного акціонерного товариства ''Комерційний банк ''Даніель'' до Головного управління ДФС у м. Києві про визнання протиправними дій, зобов`язання вчинити дії,
У С Т А Н О В И В :
У травні 2018 року Публічне акціонерне товариство ''Комерційний банк ''Даніель'' (далі - ПАТ ''КБ ''Даніель'', Банк, позивач) звернулося з адміністративним позовом до Головного управління ДФС у м. Києві (далі - ГУ ДФС, відповідач), в якому просило: визнати протиправними дії ГУ ДФС щодо застосування штрафних санкцій та нарахування недоїмки за несплату єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, штрафів та пені у розмірі 953' 780,83 грн; скасувати вимогу про сплату боргу (недоїмки) зі сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (далі - єдиний внесок) від 05.03.2018 №Ю-9187-17 у розмірі 953' 780,83 грн.
Обґрунтовуючи позовні вимоги, ПАТ ''КБ''Даніель'' посилалось на те, що вимога про сплату боргу (недоїмки) була прийнята під час запровадження процедури ліквідації Банку, а тому правовідносини щодо сплати Банком єдиного внеску регулюються нормами Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" від 23.02.2012 №4452-VI, якими, зокрема передбачено, що під час здійснення ліквідації у банку не виникає жодних додаткових зобов`язань (у тому числі зі сплати податків, зборів (обов`язкових платежів)), крім витрат, безпосередньо пов`язаних із здійсненням ліквідаційної процедури, а вимоги кредиторів, щодо яких протягом 30 днів з дня опублікування відомостей про відкликання банківської ліцензії, ліквідацію банку не було зроблено заяву Фонду гарантування вкладів фізичних осіб (уповноваженій особі Фонду) (далі - Фонд),  вважаються погашеними. Позивач зазначив, що недоїмка з єдиного внеску, на суму якої йому направлено оскаржувану вимогу, виникла у банку за період да введення тимчасової адміністрації та початку ліквідаційної процедури, а вимоги щодо її погашення контролюючий орган в зазначений строк не заявив, відтак рішення (вимога) про обов`язкову сплату Банком єдиного внеску в сумі 953' 780,83 грн ГУ ДФС прийняло неправомірно.
Окружний адміністративний суд м. Києва рішенням від 14.05.2019, залишеним без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 30.07.2019, позов задовольнив частково: визнав протиправними дії ГУ ДФС щодо нарахування ПАТ ''КБ''Даніель'' недоїмки зі сплати єдиного внеску в сумі 953' 780,84 грн; визнав протиправною та скасував вимогу про сплату боргу (недоїмки) від 05.03.2018 №Ю-9187-17; в іншій частині позовних вимог відмовив. Суд встановив, що вимога від 05.03.2018 №Ю-9187-17 прийнята ГУ ДФС щодо недоїмки (боргу) з єдиного внеску, про що зазначено у цій вимозі, а не щодо штрафних (фінансових) санкцій, що і слугувало підставою для часткового задоволення позову.
Суд першої інстанції, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову, виходив з того, що норми Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" від 23.02.2012 №4452-VI (далі - Закон №4452-VI) є спеціальними у правовідносинах, які виникли у зв`язку з прийняттям рішення про ліквідацію банку, а отже їх застосування є пріоритетним відносно застосування норм інших законодавчих актів України у таких правовідносинах. Застосувавши норми статей 36, 46, 52 Закону №4452-VI, суди першої та апеляційної інстанцій дійшли висновку, що у разі виникнення у Банку зобов`язань зі сплати єдиного внеску під час здійснення ліквідації Банку, вимоги щодо сплати таких зобов`язань задовольняються за умови звернення контролюючого органу до Фонду з відповідною заявою протягом 30 днів з дня опублікування відомостей про відкликання банківської ліцензії, ліквідацію банку, та включення суми цих вимог до переліку вимог кредиторів з погашенням у сьому чергу. За висновком суду заборгованість з єдиного внеску за обліковими даними інформаційної системи ДФС не є достатньою підставою для направлення платнику цього платежу вимоги про сплату недоїмки (боргу), оскільки контролюючий орган, зважаючи на особливість встановленої Законом №4452-VI процедури стягнення, повинен перевірити, за який період виникла заборгованість. У разі встановлення, що заборгованість виникла під час проведення ліквідації та безпосередньо пов`язана з такою процедурою, нараховувати недоїмку, прийняти вимогу, направити її боржнику та звернутись із заявою до Фонду щодо задоволення таких вимог у сьомій черзі погашення. У протилежному випадку заборгованість, в силу вимог частини восьмої статті 49 Закону №4452-VI, вважається погашеною. Натомість, відповідач у вимозі від 05.03.2018 №Ю-9187-17 не зазначив акт перевірки, на підставі якого вона могла б бути прийнята, а в судовому процесі  не спростував належними доказами довід позивача, що недоїмка, якої стосується вказана вимога, виникла до початку процедури ліквідації Банку.
ГУ ДФС подало касаційну скаргу, у якій просить скасувати ухвалені у справі судові рішення, посилаючись на порушення судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, а саме: статей 4, 6, 9, 25 Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування" від 08.07.2010 № 2464-VI (далі - Закон №2464-VI), пунктів 3,4 розділу VI Інструкції про порядок нарахування і сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, затвердженої наказом Міністерства фінансів України від 20.04.2015 № 449, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 21.04.2016 за №609/28739 (далі - Інструкція), статті 159 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС).
Доводи відповідача обґрунтовані посиланням на те, що перебування Банку у процедурі ліквідації не звільняє його від виконання обов`язку сплатити єдиний внесок, оскільки відповідно до частини сьомої статті 25 Закону №2464-VІ сума недоїмки не підлягає списанню, зокрема у разі укладення з платником єдиного внеску мирової угоди відповідно до вимог Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом", крім випадків повної ліквідації юридичної особи або смерті фізичної особи, визнання її безвісно відсутньою, недієздатною, оголошення померлою та відсутності осіб, які відповідно до цього Закону несуть зобов`язання із сплати єдиного внеску. Відповідач, посилаючись на відомості з інтегрованої картки платника податків ПАТ ''КБ''Даніель'', згідно з якими станом на 28.02.2018 заборгованість позивача з єдиного внеску становила 953' 780,83 грн, стверджує про правомірність вимоги про сплату боргу (недоїмки) від 05.03.2018 №Ю-9187-17.
Позивач не реалізував процесуальне право подати відзив на касаційну скаргу.
Касаційний перегляд справи здійснено в межах доводів та вимог касаційної скарги, як це передбачено частиною першою статті 341 КАС, та в порядку, що діяв до набрання чинності Законом України ''Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ'' від 15.01.2020 №460-ІХ, відповідно до пункту 2 розділу ІІ цього Закону.
Верховний Суд, перевірив наведені у касаційній скарзі доводи відповідача, правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права та дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.
Суди першої та апеляційної інстанцій встановили, що згідно з постановою Правління Національного банку України від 16.01.2014 №14 ПАТ ''КБ ''Даніель'' віднесено до категорії неплатоспроможних банків. Виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення від 16.01.2014 №1 про здійснення тимчасової адміністрації строком на три місяці (з 17.01.2014 по 16.04.2014), розпочато процедуру виведення ПАТ ''КБ ''Даніель'' з ринку банківських послуг з 17.01.2014 та призначено уповноважену особу Фонду на тимчасову адміністрацію в ПАТ ''КБ ''Даніель''.
17.01.2014 оголошення про запровадження тимчасової адміністрації на ліквідацію Банку було оприлюднено на офіційному сайті Фонду (http://www.fg.gov.ua/not-paying/liquidation/56-daniel/850-613-shanovni-vkladnyky-ta-inshi-kredytory-publichnoho-akcionernoho-tovarystva-komercijnyj-bank-daniel).
16.04.2014 у відповідності з постановою Правління Національного банку України ''Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію ПАТ ''КБ ''Даніель'' від 15.04.2014 №217 Фонд розпочав процедуру ліквідації Банку. Рішеннями виконавчої дирекції Фонду від 12.03.2015 №57, від 30.03.2017 №1258 строк ліквідації Банку продовжено до 13.04.2018.
05.03.2018 ГУ ДФС сформовано і направлено ПАТ ''КБ ''Даніель'' вимогу №Ю-9187-17 про сплату боргу (недоїмки) з єдиного внеску в розмірі 953' 780,83 грн.
Вимога була сформована відповідно до даних інтегрованої картки платника податків ПАТ ''КБ ''Даніель'' (код класифікації доходів бюджету 71010000 (єдиний внесок, нарахований на суми: заробітної плати, винагороди за договорами цивільно-правового характеру, допомоги по тимчасовій непрацездатності), витяг з якої ГУ ДФС надало на вимогу суду і який приєднаний до матеріалів справи (а.с. 111-130). Як свідчить зазначений витяг, станом на 16.04.2014 у ПАТ ''КБ ''Даніель'' обліковувалася недоїмка в розмірі 438' 365,01 грн, а станом на 05.03.2018 - в розмірі 953' 780,83 грн.
Позивач в судовому процесі не заперечував наявність боргу з єдиного внеску та його розмір, а також зазначав (зокрема, в позовній заяві, в скарзі на вимогу від 05.03.2018 №Ю-9187-17, адресованій ДФС України, від 27.03.2018 №1-04-128 (а.с. 6, 33-35), що борг виник до введення тимчасової адміністрації та початку ліквідаційної процедури. Про визнання позивачем факту недоїмки в судовому процесі зазначено також і в рішенні суду першої інстанції.
Відповідно до частини першої статті 78 КАС обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання, Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їх представників.
З урахуванням зазначеного висновок суду першої інстанції щодо такої підстави визнання протиправною і скасування оскаржуваної позивачем вимоги, як формування вимоги на підставі даних інформаційної системи органів ДФС, не зазначення у вимозі реквізитів акта документальної перевірки, на підставі якого вимога могла б бути сформована, а також періоду, за який виникла недоїмка, не відповідає встановленим обставинам у справі щодо наявності недоїмки.
Згідно з положеннями пунктів 3, 4 розділу VI Інструкції у разі якщо платник єдиного внеску має на кінець календарного місяця недоїмку з єдиного внеску та/або борг зі сплати фінансових санкцій, орган доходів і зборів протягом 10 робочих днів, що настають за календарним місяцем, у якому виникла або зросла недоїмка зі сплати єдиного внеску (заборгованість зі сплати фінансових санкцій) надсилають вимогу про її сплату. Вимога про сплату боргу (недоїмки) формується на підставі даних інформаційної системи органу доходів і зборів на суму боргу, що перевищує 10 гривень.
Основним нормативно-правовим актом, що визначає правові та організаційні засади забезпечення збору та обліку єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, умови та порядок його нарахування і сплати, повноваження органу, що здійснює його збір та ведення обліку, є Закон №2464-VI.
Правовідносини в частині компетенції контролюючих органів, повноважень і обов`язків їх посадових осіб щодо адміністрування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування врегульовані нормами Податкового кодексу України (далі - ПК).
Згідно зі статтею 2 Закону №2464-VI його дія поширюється на відносини, що виникають під час провадження діяльності, пов`язаної із збором та веденням обліку єдиного внеску. Дія інших нормативно-правових актів може поширюватися на зазначені відносини лише у випадках, передбачених цим Законом, або в частині, що не суперечить цьому Закону. Виключно цим Законом визначаються: принципи збору та ведення обліку єдиного внеску; платники єдиного внеску; порядок нарахування, обчислення та сплати єдиного внеску; розмір єдиного внеску; орган, що здійснює збір та веде облік єдиного внеску, його повноваження та відповідальність; склад, порядок ведення та використання даних Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування; порядок здійснення державного нагляду за збором та веденням обліку єдиного внеску.
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 4 цього Закону (в редакції, чинній станом на 05.03.2018, далі - так само) платниками єдиного внеску є роботодавці: підприємства, установи та організації, інші юридичні особи, утворені відповідно до законодавства України, незалежно від форми власності, виду діяльності та господарювання, які використовують працю фізичних осіб на умовах трудового договору (контракту) або на інших умовах, передбачених законодавством, чи за цивільно-правовими договорами (крім цивільно-правового договору, укладеного з фізичною особою - підприємцем, якщо виконувані роботи (надавані послуги) відповідають видам діяльності, відповідно до відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), у тому числі філії, представництва, відділення та інші відокремлені підрозділи зазначених підприємств, установ і організацій, інших юридичних осіб, які мають окремий баланс і самостійно ведуть розрахунки із застрахованими особами. 
Платник єдиного внеску зобов`язаний своєчасно та в повному обсязі нараховувати, обчислювати і сплачувати єдиний внесок (пункт 1 частини другої статті 6 Закону №№2464-VI).
Частиною четвертою статті 25 зазначеного Закону передбачено, що орган доходів і зборів у порядку, за формою та у строки, встановлені центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику, надсилає платникам єдиного внеску, які мають недоїмку, вимогу про її сплату.
Сума недоїмки не підлягає списанню, зокрема в разі укладення з платником єдиного внеску мирової угоди відповідно до вимог Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом", крім випадків повної ліквідації юридичної особи або смерті фізичної особи, визнання її безвісно відсутньою, недієздатною, оголошення померлою та відсутності осіб, які відповідно до цього Закону несуть зобов`язання із сплати єдиного внеску. 
У разі ліквідації юридичної особи - платника єдиного внеску або втрати платником з інших причин статусу платника єдиного внеску сума недоїмки сплачується за рахунок коштів та іншого майна платника. У такому разі відповідальними за погашення недоїмки є: ліквідаційна комісія - щодо юридичної особи - платника єдиного внеску, що ліквідується; юридична особа - щодо утворених нею філії, представництва або іншого відокремленого підрозділу - платника єдиного внеску, що ліквідується. 
У разі недостатності у платника єдиного внеску коштів та іншого майна для сплати недоїмки відповідальними за її сплату є: засновники або учасники юридичної особи - платника єдиного внеску, що ліквідується, якщо згідно із законом вони несуть повну чи додаткову відповідальність за її зобов`язаннями; юридична особа - щодо утворених нею філії, представництва та іншого відокремленого підрозділу - платника єдиного внеску, що ліквідується; правонаступники юридичної особи - платника єдиного внеску, що ліквідується .
Строк давності щодо нарахування, застосування та стягнення сум недоїмки, штрафів та нарахованої пені не застосовується (частини сьома, восьма, шістнадцята статті 25 Закону №2464-VI).
Відносини, що виникають у зв`язку із створенням і функціонуванням системи гарантування вкладів фізичних осіб, виведенням неплатоспроможних банків з ринку та ліквідації банків, врегульовані Законом №4452-VI, іншими законами України, нормативно-правовими актами Фонду гарантування вкладів фізичних осіб та Національного банку України.
Згідно з частинами першою та другою статті 1 Закону №4452-VI цим Законом встановлюються правові, фінансові та організаційні засади функціонування системи гарантування вкладів фізичних осіб, повноваження Фонду гарантування вкладів фізичних осіб (далі - Фонд), порядок виплати Фондом відшкодування за вкладами, а також регулюються відносини між Фондом, банками, Національним банком України, визначаються повноваження та функції Фонду щодо виведення неплатоспроможних банків з ринку і ліквідації банків.
Метою цього Закону є захист прав і законних інтересів вкладників банків, зміцнення довіри до банківської системи України, стимулювання залучення коштів у банківську систему України, забезпечення ефективної процедури виведення неплатоспроможних банків з ринку та ліквідації банків.
Статтею 36 Закону №4452-VI (у редакції, чинні на 05.03.2018, далі - так само) визначені наслідки введення щодо банку, стосовно якого прийнято рішення про віднесення до категорії неплатоспроможних банків, тимчасової адміністрації, зокрема під час тимчасової адміністрації не здійснюється нарахування неустойки (штрафів, пені), інших фінансових (економічних) санкцій за невиконання чи неналежне виконання зобов`язань щодо сплати податків і зборів (обов`язкових платежів), а також зобов`язань перед кредиторами, у тому числі не застосовується індекс інфляції за весь час прострочення виконання грошових зобов`язань банку (пункт 3 частини п`ятої цієї статті).
Фонд призначає уповноважену особу Фонду та розпочинає процедуру ліквідації банку в день отримання рішення Національного банку України про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку, за виключенням випадку, коли ліквідація здійснюється за ініціативою власників банку (частина четверта статті 45 Закону №4452-VI).
Відповідно до частин другої, третьої статті 46 Закону №4452-VI з дня призначення уповноваженої особи Фонду строк виконання всіх грошових зобов`язань банку та зобов`язання щодо сплати податків і зборів (обов`язкових платежів) вважається таким, що настав. 
Вимоги за зобов`язаннями банку із сплати податків і зборів (обов`язкових платежів), що виникли під час проведення ліквідації, можуть пред`являтися тільки в межах ліквідаційної процедури та погашаються у сьому чергу відповідно до статті 52 цього Закону.
Частиною першою статті 49 Закону №4452-VI уповноважена особа Фонду припиняє приймання вимог кредиторів після закінчення 30 днів з дня опублікування відомостей відповідно до частини другої статті 45 цього Закону. Будь-які вимоги, що надійшли після закінчення цього строку, вважаються погашеними, крім вимог вкладників у межах гарантованої Фондом суми відшкодування за вкладами.
При вирішенні питання про співвідношення норм частин сьомої, восьмої статті 25 Закону №2464-VI та норм частин другої, третьої статті 46, частини першої статті 49 Закону №4452-VI при застосуванні у спірних правовідносинах, слід виходити з предмета їх регулювання. Предмет регулювання зазначених норм Закону №2464-VI (суспільні відносини щодо погашення недоїмки з єдиного внеску в разі ліквідації (або втрати статусу платника єдиного внеску) юридичної особи - платника єдиного внеску, яким в силу пункту 1 частини першої статті 4 цього Закону є банк), вужчий, ніж предмет регулювання норм Закону №4452-VI (суспільні відносини щодо погашення вимог за всіма зобов`язаннями банку, що ліквідується). Предмети регулювання цих норм відносяться як видове (норми Закону №2464-VI) та родове (норми Закону №4452-VI). Відтак, норми Закону №2464-VI щодо спірних правовідносин є спеціальними, а тому підлягають застосуванню при вирішенні спору у цій справі.
На користь висновку щодо такого співвідношення зазначених норм Закону №2464-VI та Закону №4452-VI свідчить і регулювання сплати боргу з єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування Кодексом України з процедур банкрутства. Так, відповідно до положень частини другої, четвертої статті 45 цього Кодексу вимоги щодо сплати страхових внесків на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування та інше соціальне страхування задовольняються в першу чергу, незалежно від того, чи звернулися кредитори до господарського суду з цими вимогами протягом 30 днів з дня офіційного оприлюднення оголошення про відкриття провадження у справі; на нараховані суми страхових внесків на загальнообов`язкове державне пенсійне та інше соціальне страхування не поширюється дія мораторію (частина п`ята статті 41), борг з єдиного внеску не підлягає реструктуризації (частина перша статті 125). Ці норми уніфіковані з нормами статті 25 Закону №2464-VI.
Згідно з частиною першою статті 21 Основ законодавства України про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від 14.01.1998 №16/98-ВР єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування - це консолідований страховий внесок на пенсійне страхування, страхування у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності та витратами, зумовленими похованням, медичне страхування, страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності, страхування на випадок безробіття, який в обов`язковому порядку сплачується страхувальниками з метою забезпечення реалізації прав застрахованих осіб на отримання страхових виплат (послуг) за соціальним страхуванням.
Як встановлено статтею 46 Конституції України, загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а  також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення, гарантується право громадян на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. 
Гарантування Конституцією права громадян на соціальний захист виключає різне правозастосування при вирішенні питання щодо сплати єдиного внеску юридичною особою-платником цього внеску, стосовно якої відкрито ліквідаційну процедуру.
Суди попередніх інстанцій неправильно застосували норми Закону №4452-VI, замість норм Закону №2464-VI, що призвело до неправильного висновку щодо результату вирішення спору.
Відповідно до частини першої статті 351 Кодексу адміністративного судочинства України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення або зміни рішення у відповідній частині є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
Враховуючи наведене вище, ухвалені у справі судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій в частині задоволених позовних вимог підлягають скасуванню у зв`язку з відсутністю підстав для задоволення позову ПАТ «КБ «Даніель».
Відповідно до частини третьої статті 3 КАС провадження в адміністративних справах здійснюється відповідно до закону, чинного на час вчинення окремої процесуальної дії, розгляду і вирішення справи.
У зв`язку із запровадженням процедури ліквідації Банку, суд перевірив відомості про юридичну особу, що містяться в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань (далі - Єдиний державний реєстр), який згідно із пунктом 7 частини першої статті 1 Закон України "Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань" від 15.03.2003 N755-IV забезпечує збирання, накопичення, обробку, захист, облік та надання інформації про юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадські формування, що не мають статусу юридичної особи.
Відомості, що містяться в Єдиному державному реєстрі, є відкритими і загальнодоступними (частина 1 стаття 11 Закону N755-IV).
Відомості, що містяться в Єдиному державному реєстрі, свідчать про припинення ПАТ ''КБ ''Даніель'', про що 14.05.2019 до реєстру внесено відповідний запис за №10701110023036803.
Згідно з пунктом 5 частини першої статті 238 КАС суд закриває провадження у справі у разі смерті або оголошення в установленому законом порядку померлою фізичної особи або припинення юридичної особи, за винятком суб`єкта владних повноважень, які були однією із сторін у справі, якщо спірні правовідносини не допускають правонаступництва.
Відповідно до частини першої статті 354 КАС суд касаційної інстанції скасовує судові рішення в касаційному порядку повністю або частково і залишає позовну заяву без розгляду або закриває провадження у справі у відповідній частині з підстав, встановлених відповідно статтями 238, 240 цього Кодексу. 
Якщо суд першої або апеляційної інстанції ухвалив законне і обґрунтоване рішення, смерть фізичної особи чи припинення юридичної особи - сторони в спірних правовідносинах, що не допускають правонаступництва, після ухвалення рішення не може бути підставою для застосування положення частини першої цієї статті (частина друга статті 354 КАС).
Керуючись пунктом 5 частини першої статті 238, статтями 341, 343, 349, 351, 354, 355, 356, 359 Кодексу адміністративного судочинства України, Верховний Суд
П О С Т А Н О В И В:
Касаційну скаргу Головного управління ДФС у м. Києві задовольнити частково.
Рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 14.05.2019 та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 30.07.2019 в частині задоволення позову про визнання протиправними дій Головного управління ДФС у м. Києві щодо нарахування ПАТ ''КБ''Даніель'' недоїмки зі сплати єдиного внеску в сумі 953' 780,84   грн, визнання протиправною та скасування вимоги про сплату боргу (недоїмки) від 05.03.2018 №Ю-9187-17 скасувати, провадження у справі у цій частині закрити.
В іншій частині рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 14.05.2019 та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 30.07.2019 залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з моменту її підписання суддями, є остаточною та не може бути оскаржена.

Судді | Є.А. Усенко М.М. Гімон   М.Б. Гусак