ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

П О С Т А Н О В А
іменем України

15 лютого 2021 року 	м. Чернігів	

Унікальний номер справи № 730/283/20
Головуючий у першій інстанції – Луговець О. А.
Апеляційне провадження № 22-ц/4823/315/21

Чернігівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого-судді Висоцької Н.В.
суддів: Бобрової І.О., Мамонової О.Є.,
сторони: позивач – Сільськогосподарське товариство з обмеженою відповідальністю «Злагода»,
відповідач – ОСОБА_1 ,
розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю «Злагода» на рішення Борзнянського районного суду Чернігівської області від 27 листопада 2020 року (місце ухвалення – м. Борзна, дата складання повного тексту – 03.12.2020) у справі за позовом Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю «Злагода» до ОСОБА_1 про стягнення коштів,
                                     В С Т А Н О В И В:
У квітні 2020 року СТОВ «Злагода» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення коштів. В обґрунтування позову посилалось, що у 2019 році між сторонами було укладено Договір позики, згідно якого позивач надав відповідачу безвідсоткову позику у сумі 16 574, 04 грн, за умови повернення позики рівними частинами щорічно, не пізніше 31 грудня кожного року. Проте, в порушення умов договору відповідач свої зобов`язання щодо повернення частини позики не виконав, позивач неодноразово звертався до відповідача про порушення Договору позики та виконання зобов`язання, але відповідач ухиляється від своїх обов`язків. З урахуванням вимог ч. 1 ст. 1050, ч. 2 ст. 625 ЦК України позивач у позові просить стягнути з ОСОБА_1 на користь СТОВ «Злагода» кошти у розмірі 16 621, 22 грн, що складає основний борг 16 574, 04 грн, інфляційних збитків 5, 52 грн, відсотки за користування грошовими коштами 41,66 грн, та судові витрати у розмірі 2 102 грн сплачені позивачем, як судовий збір за подання позовної заяви та витрати на професійну правничу допомогу згідно розрахунку.
Ухвалою Борзнянського районного суду Чернігівської області від 19 листопада 2020 року зустрічний позов ОСОБА_1 до СТОВ «Злагода» про визнання недійсним договору позики за клопотанням позивача було залишено без розгляду.
Рішенням Борзнянського районного суду від 27.11.2020 у задоволенні позову СТОВ «Злагода» до ОСОБА_1 про стягнення коштів відмовлено повністю.
Стягнуто з СТОВ «Злагода» на користь ОСОБА_1 понесені ним судові витрати: за проведення експертизи - 900,48 грн, на правничу допомогу адвоката - 3000 грн, а всього - 3900,48 грн.
Рішення суду обґрунтовано тим, що оскільки ОСОБА_1 , як сторона договору позики (позичальник) не підписував договір позики, то його волевиявлення на укладення даного правочину відсутнє і він є неукладеним (не вчиненим), в зв`язку з чим такий договір не може кваліфікуватися як недійсний (нікчемний чи оспорюваний), при цьому посилався на правову позицію Великої Палати Верховного Суду, викладену в постанові від 16.06.2020 у справі №145/2047/16-ц. Місцевим судом встановлено, що відповідач не був обізнаний про позиковий характер коштів й правовідносини позики щодо коштів у нього з позивачем не виникли, а тому зважаючи на відсутність правових підстав для стягнення з відповідача основного боргу в сумі 16574,04 грн, не підлягають задоволенню й вимоги позивача про компенсацію втрат, передбачених ч. 2 ст. 625 ЦК України (інфляційних збитків у сумі 5,52 грн та відсотків за користування чужими коштами в сумі 41,66 грн). Позивачем не надано належних, допустимих, достовірних та достатніх доказів у підтвердження існування між сторонами правовідносин щодо позики. Рішення в частині стягнення судових витрат з СТОВ «Злагода» на користь ОСОБА_1 , обґрунтовано доведеністю з посиланням на ст.ст. 133, 137, 141 ЦПК України.
Не погоджуючись з вказаним рішенням суду директор СТОВ «Злагода» Яловий О.А. подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції від 27.11.2020, та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.
Крім того, в апеляційній скарзі просить стягнути з ОСОБА_1 на користь  СТОВ «Злагода» понесені судові витрати: за сплату судового збору 5255,00 грн (2102,00 грн – судовий збір до суду першої інстанції; 3153,00 грн – судовий збір до апеляційного суду), та витрати на юридичні послуги 7000 грн, а всього – 12 255, 00 грн.
За доводами апеляційної скарги суд першої інстанції дійшов помилкового висновку, не повно та не всебічно з`ясував обставини, що мають значення для справи, висновки суду є необґрунтованими та безпідставними.
У скарзі заявник посилається на те, що 23.05.2019 позивач перерахував грошові кошти на банківський рахунок, який надав відповідач, у сумі 16 574,04 грн. Підтвердженням укладення договору позики і передачі грошей є платіжне доручення про перерахування грошової суми із зазначенням призначення платежу та подальші дії відповідача, які полягають в отриманні цих коштів та користування ними. Зазначає, що 21.05.2020 відповідачу було направлено вимогу про повернення позики, але така вимога була проігнорована та будь-яких заперечень щодо існування заборгованості не було надано. При цьому посилається на правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 09.11.2018 у справі № 911/3685/17та в постанові від 04.06.2020 у справі № 640/18354/14-ц.
В обґрунтування незаконності оскаржуваного рішення суду заявник посилається на те, що договір позики містить усі необхідні реквізити, істотні умови – він є укладеним, а отже, оспорюваним, та за рішенням суду може бути визнаним недійсним. З договору вбачається, що сторонами досягнуто згоди щодо всіх істотних умов такого договору, визначених у ст. 1046, 1047 ЦК України та грошові кошти були передані в повному обсязі, а тому висновок суду першої інстанції про неукладеність договору, умови яких відповідають вимогам ЦК України, підписаних та моменту укладення (передача грошей), не відповідає вимогам чинного законодавства.
Судом першої інстанції не враховано додаткові пояснення позивача та дійшов передчасного висновку про відмову у задоволенні позову, не застосувавши до спірних правовідносин правову норму, яка підлягає застосуванню, а саме ст. 1212 ЦК України.
У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_1 – адвокат Ковалюх В.М. просить апеляційну скаргу СТОВ «Злагода» відхилити, а рішення Борзнянського районного суду від 27.11.2020 залишити без змін. В обґрунтування посилається на законність та обґрунтованість судового рішення та безпідставність апеляційної скарги. Заявник зазначає, що висновок суду про те, що договір позики від 02.04.2019 є невчиненим, а отже не тягне за собою будь-яких правових наслідків, є правильним, оскільки інших доводів про стягнення коштів позивач суду не надав. Крім того, посилається на те, що в заявах по суті справи позивач вказав спосіб захисту свого права шляхом повернення позики, та обґрунтував такий спосіб обставинами, які не знайшли свого підтвердження під час судового розгляду. За відсутності письмової вимоги про повернення майна, набутого без достатніх правових підстав та відсутності доказів для задоволення саме такої позовної вимоги, висновок суду про відмову в задоволенні позову, є правильним. Оскільки зміна підстав та предмета позову під час апеляційного розгляду не допускається, то посилання апелянта на іншу правову підставу позову, ніж ту, що зазначена в позовній заяві, є необґрунтованим.
Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Вислухавши суддю-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги та дослідивши матеріали справи, апеляційний суд приходить до висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення враховуючи наступне.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. 
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Судом встановлено, що згідно договору позики ЗП №6/0204-19 від 02.04.2019 СТОВ «Злагода» зобов`язувалося надати ОСОБА_1 на особисті потреби в позику кошти в сумі 16574,04 грн на безпроцентній основі терміном до 31.12.2021, а останній повинен був повернути її рівними частинами не пізніше 31 грудня кожного року (а.с. 6).
Згідно копії платіжного доручення №1 від 23.05.2019 СТОВ «Злагода» перерахувало ОСОБА_1 на його картковий рахунок в АТ «ПриватБанк» кошти в сумі 16574,04 грн, де призначення даного платежу - «надання позики по договору позики №6/0204-19 від 02.04.2019р., без ПДВ, не оподатковується» (а.с. 7).
21.05.2020 СТОВ «Злагода» направило на адресу ОСОБА_1 відповідь-вимогу про повернення позики, в якому вимагало повернення позики, сплати відсотків за користування грошовим коштами та інфляційних збитків. Сума повернення позики зазначена в розмірі 16 621, 22 грн, та термін повернення до 23.06.2020 (а.с. 77).
Згідно з висновком судово-почеркознавчої експертизи № 911 від 05.10.2020 підпис від імені ОСОБА_1 у договорі позики ЗП №6/0204-19 від 02.04.2019 у графі « ОСОБА_1 » виконаний не ОСОБА_1 , а іншою особою (а.с. 125-130).
Матеріали справи містять попередній договір від 07.03.2019 укладений між СТОВ «Злагода» та ОСОБА_1 про укладення у майбутньому договору оренди землі, за умовами якого СТОВ «Злагода» в інтересах ОСОБА_1 зобов`язувалося сплатити витрати в сумі до 5000 грн щодо оформлення останнім правоустановлюючих документів на земельну ділянку на території Курінської сільської ради Бахмацького району Чернігівської області, в тому числі і за рахунок спадщини, й вказані кошти є безпроцентною позикою (а.с. 31).
Крім того, з матеріалів справи вбачається, що у вимозі про сплату коштів за користування земельною ділянкою від 10.03.2020, яка була направлена ОСОБА_1 на адресу СТОВ «Злагода», ОСОБА_1 зазначає, що 23.05.2019 СТОВ «Злагода» перерахувало на його банківську картку в АТ КБ «ПрватБанк» плату за користування земельною ділянкою, яка належить ОСОБА_1 , за 2017-2018 в сумі 16 574,04 грн (а.с. 32).
Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції прийшов до висновку, що оскільки ОСОБА_1 , як сторона договору позики (позичальник) не підписував договір позики, то його волевиявлення на укладення даного правочину відсутнє і він є неукладеним (не вчиненим), в зв`язку з чим такий договір не може кваліфікуватися як недійсний (нікчемний чи оспорюваний), при цьому посилався на правову позицію Великої Палати Верховного Суду, викладену в постанові від 16.06.2020 у справі №145/2047/16-ц. Місцевим судом встановлено, що відповідач не був обізнаний про позиковий характер коштів й правовідносини позики щодо коштів у нього з позивачем не виникли, а тому зважаючи на відсутність правових підстав для стягнення з відповідача основного боргу в сумі 16574,04 грн, не підлягають задоволенню й вимоги позивача про компенсацію втрат, передбачених ч.2 ст.625 ЦК України (інфляційних збитків у сумі 5,52 грн та відсотків за користування чужими коштами в сумі 41,66 грн). Позивачем не надано належних, допустимих, достовірних та достатніх доказів на підтвердження існування між сторонами правовідносин по наданню позики.
Стягуючи з СТОВ «Злагода» на користь ОСОБА_1 понесені ним судові витрати суд, з посиланням на ст. 133, 137, 141 ЦПК України, прийшов до висновку про їх обґрунтованість.
Суд апеляційної інстанції погоджується з наведеним висновком суду першої інстанції, оскільки він ґрунтується на матеріалах справи та відповідає вимогам чинного законодавства.
Згідно із ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
За змістом ст. 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема договори та інші правочини, інші юридичні факти.
Згідно із ч. 1 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін (частина четверта цієї ж статті).
Відповідно до законодавчого визначення правочином є перш за все вольова дія суб`єктів цивільного права, що характеризує внутрішнє суб`єктивне бажання особи досягти певних цивільно-правових результатів - набути, змінити або припинити цивільні права та обов`язки. Здійснення правочину законодавством може пов`язуватися з проведенням певних підготовчих дій учасниками правочину (виготовленням документації, оцінкою майна, інвентаризацією), однак сутністю правочину є його спрямованість, наявність вольової дії, що полягає в згоді сторін взяти на себе певні обов`язки (на відміну, наприклад, від юридичних вчинків, правові наслідки яких наступають у силу закону незалежно від волі його суб`єктів). У двосторонньому правочині волевиявлення повинно бути взаємним, двостороннім і спрямованим на досягнення певної мети; породжуючи правовий наслідок, правочин - це завжди дії незалежних та рівноправних суб`єктів цивільного права.
Частиною 3 ст. 203 ЦК України передбачено, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.
Порушення вимог законодавства щодо волевиявлення учасника правочину є підставою для визнання його недійсним у силу припису ч. 1 ст. 215 ЦК України, а також із застосуванням спеціальних правил про правочини, вчинені з дефектом волевиявлення - під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості, тяжкої обставини.
За ч. 1 ст. 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.
Стаття 207 ЦК України встановлює загальні вимоги до письмової форми правочину. Так, на підставі частини першої цієї статті правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.
Частиною 2 цієї статті визначено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
Отже, підпис є невід`ємним елементом, реквізитом письмової форми договору, а наявність підписів має підтверджувати наміри та волевиявлення учасників правочину, а також забезпечувати їх ідентифікацію.
Згідно із ч. 1 ст. 627 ЦК України і відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди (ч.1 ст.638 ЦК України).
Матеріали справи містять висновок судово-почеркознавчої експертизи № 911 від 05.10.2020, з якого вбачається, що підпис від імені ОСОБА_1 у договорі позики ЗП №6/0204-19 від 02.04.2019 у графі « ОСОБА_1 » виконаний не ОСОБА_1 , а іншою особою (а.с. 125-130).
Таким чином, з врахуванням викладеного вище, суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні позові у зв`язку з відсутністю правових підстав для стягнення з відповідача коштів.
Колегія суддів апеляційного суду погоджується з таким висновком місцевого суджу оскільки він правильно встановив характер правовідносин сторін у справі та застосував норми матеріального права, які регулюють ці правовідносини, вирішив спір з урахуванням меж заявлених позовних вимог та конкретних обставин справи на підставі наданих сторонами доказів з дотриманням норм матеріального та процесуального права.
З врахуванням викладеного вище, доводи апеляційної скарги про те, що сторонами під час укладення договору позики було досягнуто усіх істотних умов, та договір містить усі необхідні реквізити, що відповідає вимогам чинного законодавства, не можуть бути підставою для скасування правильного по суті рішення суду.
Відповідно до ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
За змістом ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення  цивільних прав з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Приведені в апеляційній скарзі доводи про те, що судом першої інстанції не враховано додаткові пояснення позивача та дійшов передчасного висновку про відмову у задоволенні позову, не застосувавши до спірних правовідносин правову норму, яка підлягає застосуванню, а саме ст. 1212 ЦК України, не є підставою для скасування рішення суду першої інстанції, оскільки як вже було зазначено місцевим судом в рішенні, з чим погоджується колегія апеляційного суду, наслідки недійсності правочину, у даному випадку є спірний договір позики ЗП № 6/0204-19 від 02.04.2019,  не застосовуються до правочину, який не вчинено.
Згідно ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Частиною 1 ст. 80 ЦПК України визначено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.
Доводи апеляційної скарги, про те, що суд не дав оцінки наданих ним доказам не можуть бути прийняті до уваги, не можуть бути підставою для скасування правильного по суті рішення, оскільки вони зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх оцінці та особистого тлумачення апелянтом норм матеріального та процесуального права.
Відповідно до ст. 89 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному повному та об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.
Таким чином, судова колегія вважає, що ключеві доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.
Інші доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та порушення норм процесуального права, а зводяться лише до переоцінки доказів.
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів скаржника та їх відображення у судових рішеннях, питання вичерпності висновків суду, суд апеляційної інстанції враховує висновки, які  зробив Європейський суд з прав людини у справі "Проніна проти України" (Рішення ЄСПЛ від 18.07.2006). Зокрема, ЄСПЛ у своєму рішенні зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи. 
Суд правильно встановив характер правовідносин сторін у справі та застосував норми матеріального права, які регулюють ці правовідносини, вирішив спір з урахуванням меж заявлених позовних вимог та конкретних обставин справи на підставі наданих сторонами доказів з дотриманням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не містять передбачених законом підстав для скасування  судового рішення.
За таких обставин апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, рішення суду - без змін.
Крім того, не підлягають стягненню з відповідача на користь СТОВ «Злагода» усі понесені судові витрати по справі та витрати на професійну правничу допомогу, про що в апеляційній скарзі просить позивач, оскільки відповідно до ч.ч. 1, 2, 13 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, у разі задоволення позову покладаються на відповідача. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381 - 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд, 
                                     П О С Т А Н О В И В :
Апеляційну скаргу Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю «Злагода» залишити без задоволення.
Рішення Борзнянського районного суду Чернігівської області від 27 листопада 2020 року залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає.
Повний текст судового рішення складено 15.02.2021.
Головуючий                                                        Судді :