ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 553/2233/17  Номер провадження 22-ц/814/502/21	Головуючий у 1-й інстанції Крючко Н. І.  Доповідач ап. інст. Чумак О. В.	

П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 лютого 2021 року 	м. Полтава	

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Полтавського апеляційного суду в складі:
головуючого судді: Чумак О.В.
суддів: Дряниці Ю.В.,Кривчун Т.О.
за участю секретаря Ткаченко Т.І.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Полтаві цивільну справу за апеляційною скаргою представника відповідача  ОСОБА_1 -адвоката Бурбак Оксани Валеріївни на рішення Ленінського районного суду м. Полтави від 25 листопада 2020 року, ухвалене суддею Крючко Н.І., у справі за позовом ОСОБА_2 в інтересах неповнолітньої ОСОБА_3 , треті  особи  на стороні позивача,  які  не  заявляють самостійних вимог щодо предмета спору –  Подільський відділ державної виконавчої служби у м. Полтаві Північно–Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми),  Служба у справах дітей  Подільської районної  у м.  Києві державної  адміністрації до   ОСОБА_1 , треті особи  на стороні  відповідача, які не  заявляють самостійних вимог щодо  предмета спору: Служба у справах дітей  виконавчого комітету Шевченківської районної у м. Полтаві ради, Служба у  справах дітей  виконавчого комітету  Подільської районної у м. Полтаві ради  про позбавлення батьківських прав.

В С Т А Н О В И Л А :

У вересні 2017 року ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_3 , 2013 року народження, звернулась до суду з позовом до ОСОБА_1 про позбавлення батьківських прав відносно дочки, посилаючись на те, що відповідач не приймає участі у її вихованні та розвитку, не цікавиться її життям, здоров`ям, не сплачував аліменти, отже, неналежно виконував батьківські обов`язки по її утриманню.
Рішенням Ленінського районного суду м. Полтави від 25 листопада 2020 року позовні вимоги ОСОБА_2 в інтересах неповнолітньої ОСОБА_3 до   ОСОБА_1 ,  про позбавлення батьківських прав – задоволено.
Позбавлено ОСОБА_1 батьківських прав відносно ОСОБА_3 , яка народилася ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 понесені нею судові витрати пов`язані з розглядом справи у сумі 640,00 грн.
З рішенням місцевого суду не погодився відповідач ОСОБА_1 , оскарживши його в апеляційному порядку.
В апеляційній скарзі, представник відповідача адвокат Бурбак О.В., посилаючись на порушення місцевим судом норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи просить рішення суду скасувати та постановити нов е про відмову в задоволенні позову.
Зокрема вказує, що відповідач постійно проживає та працює в Республіці Польщі, між тим відвідував Служби у справах дітей в м. Полтаві та Києві, судові засідання, намагався неодноразово домовитися про побачення з дочкою, тоді як позивачка відмовляла у зустрічах з різних причин. Особливо ситуація загострилася після відмови надати позивачці дозвіл на виїзд дитини за кордон та прописку.
Вказує, що суд першої інстанції не взяв до уваги те, що відповідач ніколи свідомо не нехтував своїми батьківськими обов`язками, завжди намагався брати участь у вихованні дитини, всіляко їй допомагати, незважаючи на заборони матері спілкуватися з дочкою.
Зазначає, що відповідач любить свою дитину, хоче брати участь у її вихованні, звертався до Служби у справах дітей про встановлення графіку зустрічей з дитиною, відповідно до його можливостей та графіку роботи в Республіці Польщі. Однак встановлений графік неможливо виконувати у зв`язку з постійним проживанням за кордоном та відрядженнями по роботі, проте це не може бути підставою для позбавлення його батьківських прав.
Вказує, що у 2015 р. перераховував позивачці гроші на дитину електронним переказом через підприємство Укрпошта, тоді як остання не приймала допомогу та повернула її. Також не приймала подарунки для дочки ні від нього, ні від його батьків.
Посилається на те, що відповідач сплачує аліменти у розмірі, більшому ніж встановлено державним виконавцем.
Зазначає, що він не надав згоду на виїзд дочки за кордон, оскільки їй було на той час 2 роки та невідомо, в яких умовах мала проживати дитина на час виступів старшої дочки.
Вважає, що відсутні підстави для позбавлення відповідача батьківських прав, оскільки він працює, має стабільний дохід, сплачує аліменти, заборгованість з їх сплати відсутня, шкідливих звичок не має, психічно здоровий, до адміністративної та кримінальної відповідальності не притягувався, на обліку в службі у справах дітей не перебуває як особа яка ухиляється від виконання батьківських обов`язків.
У відзиві на апеляційну скаргу представник позивачки ОСОБА_4 просить відмовити в задоволенні апеляційної скарги та залишити без змін рішення суду першої інстанції, посилаючись на його законність і обґрунтованість.
Вказує, що позивачкою ніколи не створювалися перешкоди відповідачу у спілкуванні з дитиною та прийнятті їм участі у вихованні. Він не був позбавлений інформації стосовно місця перебування колишньої дружини та дочки.
Відсутність інтересу відповідача до малолітньої дитини, до її виховання, стану здоров`я, морального, духовного, фізичного та матеріального стану неодноразово підтверджено в судових засіданнях при розгляді цієї справи, яка була у провадженні суду з вересня 2017 р. по листопад 2020 р., тоді як відповідач був присутній під час її розгляду всього три рази.
Зазначає, що відповідач працює далекобійником в Республіці Польщі з 2016 р. та до останнього приховував цей факт та розмір доходу від суду та державного виконавця задля ухилення від сплати аліментів.
Відповідач за період з січня 2017 р. по 31 серпня 2018 р. отримав дохід у розмірі 40800 злотих. Між тим, аліменти продовжує сплачувати в розмірі періодичних платежів, обрахованих як для непрацюючої особи.
Оскільки державному виконавцю не надано офіційних документів щодо розміру доходу, довідки державного виконавця про відсутність у відповідача заборгованості по аліментах не є належними і допустимими доказами.

Зазначає, що погашення відповідачем заборгованості зі сплати аліментів відбулося внаслідок примусових дій відносно нього з боку державного виконавця та звернень позивачки до поліції про порушення кримінальної справи.
Та обставина, що відповідач не цікавиться вихованням та навчанням дитини, підтверджується довідками дошкільних навчальних закладів.
Апелянт вказував, що за період з 2017 р. по 2020 р. він спілкувався з дитиною лише один раз, у 2019 р., що також підтвердила його мати ОСОБА_5 , яка допитана в якості свідка.
Вважає, що відповідач нехтує можливістю зустрічатися та спілкуватися з дочкою, приймати участь у її вихованні, не проявляє цікавості до дитини. що підтверджується висновками психологічного обстеження дитини та органу опіки та піклування щодо доцільності позбавлення його батьківських прав.
Графік зустрічей з дитиною один раз на півроку, який просив встановити відповідач, є неприйнятний для малолітньої дитини.
Грошовий переказ відповідача через підприємство «Укрпошта» був повернутий позивачкою як компенсацію за цифровий фотоапарат, придбаний подружжям, та який вона залишила собі.
Твердження відповідача про те, що він не надавав дозвіл на виїзд дитини за кордон у зв`язку з виступами старшої дитини позивачки через відсутність інформації щодо умов проживання дитини, на думку позивача свідчить про відсутність інтересу до життя дитини, адже у контракті, який укладається з приймаючою стороною, прописані умови проживання.
Крім цього, вказує, що відповідачем не надано жодних письмових доказів на підтвердження того, що він не має шкідливих звичок, психічно здоровий, не притягувався до кримінальної чи адміністративної відповідальності, не перебуває на обліку у службі у справах дітей як особа, яка ухиляється від виконання батьківських обов`язків.
Вважає, що відповідач самоусунувся від виконання батьківських обов`язків відносно дитини, не має вольового бажання виконувати покладені на нього законом батьківські обов`язки.
Відповідно до ст. 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, пояснення позивачки, представників сторін, третіх осіб перевіривши матеріали справи в межах заявлених вимог та доводів апеляційної скарги, приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, з наступних підстав.
Судом першої інстанції встановлено, що 26 серпня 2011 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 був зареєстрований шлюб Київським відділом реєстрації актів цивільного стану Полтавського міського управління юстиції за реєстровим № 209 (т. 1 а.с. 8).
Від цього шлюбу сторони мають дочку ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 від 08.10.2013 року (т. 1 а.с. 11).
Рішенням Октябрського районного суду м. Полтави від 29 жовтня 2015 року, яке набрало законної сили, шлюб, зареєстрований 26.08.2011 року Київським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Полтавського міського управління юстиції Полтавської області, що підтверджується актовим записом № 209 між ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , - розірвано.
Після розірвання шлюбу позивачці присвоєно прізвище « ОСОБА_6 » (т. 1 а.с. 16).
Рішеннями Октябрського районного суду м. Полтави від 16.01.2015 року стягнуто з ОСОБА_1 аліменти у розмірі 1/4 з усіх видів заробітку на утримання неповнолітньої дитини ОСОБА_3 , 2013 року народження, до досягнення дитиною повноліття (справа № 554/17851/14-ц), яке перебуває на примусовому виконанні в органі ДВС, та у розмірі 1/6 частини з усіх видів заробітку на утримання ОСОБА_2 , до досягнення дитиною ОСОБА_3 трирічного віку (справа № 554/17854/14-ц) ( т. 1 а.с.13-15).
Рішенням Ленінського районного суду м. Полтави від 20 липня 2015 року, яке набрало законної сили, надано ОСОБА_2 або її офіційному представникові дозвіл на оформлення всіх пов`язаних із перетинанням державного кордону України документів, для тимчасового виїзду за межі України до країн близького і дальнього зарубіжжя неповнолітньої ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , без згоди (дозволу) її батька ОСОБА_1 , до досягнення дитиною повноліття. Надано ОСОБА_2 дозвіл на тимчасовий виїзд за межі України ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , без згоди (дозволу) та супроводу її батька ОСОБА_1 до повноліття дитини ( т. 1 а.с.18-20).
Крім цього, рішенням Ленінського районного суду м. Полтави від 03.07.2019 року в задоволенні позову ОСОБА_1 в  особі представника   ОСОБА_7 до  Подільського відділу  державної виконавчої служби  м. Полтави Головного  територіального  управління юстиції у Полтавській області ,  третя особа  на стороні  відповідача,  яка не  заявляє самостійних  вимог щодо предмета спору:  ОСОБА_2  про зняття арешту  з  майна – відмовлено за безпідставністю та недоведеністю. Дане рішення набрало законної сили та у встановленому законом порядку не було оскаржено до апеляційної інстанції.
За наданою Подільським відділом державної виконавчої служби у м. Полтаві Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми) інформацією у листі від 23.03.2017 р. за № 6090, у Відділі на виконанні перебуває виконавче провадження № 51681600 з примусового виконання виконавчого листа № 554/17851/14-ц, виданого Октябрським районним судом м. Полтави, про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліментів щомісячно у розмірі 1/4 частини з усіх видів заробітку (доходу), але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, на утримання неповнолітньої доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , починаючи з 01.12.2014 року до досягнення дитиною повноліття – ІНФОРМАЦІЯ_6 .
Крім того, на примусовому виконанні у Подільському ВДВС м. Полтави ГТУЮ у Полтавській області перебувало виконавче провадження за № 51681477 з примусового виконання виконавчого листа № 554/17851/14-ц, виданого 27.01.2015 року Октябрським районним судом м. Полтави, про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліментів у розмірі 1/6 частини з усіх видів заробітку (доходу) щомісячно на її утримання, починаючи з 01.12.2014 року до досягнення дитиною 3-х річного віку – ІНФОРМАЦІЯ_6 .
В рамках проведення виконавчих дій, державним виконавцем по виконавчому провадження № 51681600 була нарахована заборгованість зі сплати аліментів за період з 20.04.2015 року по 09.11.2016 року в сумі 7950,92 грн., по виконавчому провадженню № 51681477 заборгованість зі сплати аліментів, нарахована за період з 20.04.2015 року по 01.10.2016 року, на загальну суму 13 488,97 грн.
07.11.2017 року було винесено постанову про арешт майна боржника на все рухоме й нерухоме майно та зареєстровано заборону на його відчуження.
Водночас, у цьому листі зазначено, що 21.11.2016 р. боржником через депозитний рахунок Відділу сплачена заборгованість по аліментам у сумі 7950,92 грн. та 13488,97 грн., які 24.11.2016 р. перераховані відділом на рахунок згідно заяви ОСОБА_2 24.11.2016 р. боржником проведена оплата аліментів у розмірі 1150 грн., 15.12.2016 р. сплачено 1150 грн., 06.01.2017 р. – 1515,15 грн. Станом на 15.02.2017 р. заборгованість по сплаті аліментів відсутня (т. 1 а.с. 17).
Також судом першої інстанції встановлено, що 10.05.2016 року ОСОБА_2 зверталася до начальника відділу поліції Ленінського району Ємець В.В. з заявою про порушення кримінальної справи за ч.1 ст. 164 КК України з підстав злісного ухилення боржником ОСОБА_1 від сплати аліментів.
Згідно довідки Полтавського дошкільного навчального закладу (ясла-садок) № 39 «Чайка» від 14.08.2017 р. № 85, наданою позивачкою до позовної заяви, ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , відвідує ясла-садок з серпня 2015 року по даний час. Мама, ОСОБА_2 , опікується дитиною і постійно займається її вихованням. Батько ОСОБА_9 вихованням та навчанням дитини не цікавиться, в дитячому закладі за час перебування дочки не з`являвся (т. 1 а.с. 21).
Крім цього, ОСОБА_2 надано суду копії квитанцій про оплату за відвідування ОСОБА_10 дошкільного навчального закладу за період з серпня 2015 р. по липень 2017 р.; копії медичних документів про перебування дитини під наглядом АЗПСМ № 9, на диспансерному обліку; лікування в умовах стаціонару з 18.11.2015 р. по 26.11.2015 р. та копії чеків про придбання медичних препаратів у зв`язку з лікуванням (т. 1 а.с. 22-30).
Згідно копії акту від 23.08.2017 р., засвідченого КП ЖЕО-2, складеного зі слів ОСОБА_2 та засвідченого сусідами ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , батько ОСОБА_3 – ОСОБА_1 з 2014 р. до дитини не з`являється, участі у вихованні не приймає (т. 1 а.с. 31).
Як убачається з копії акту обстеження житлово-побутових умов від 31.08.2017 р., затвердженого завідувачем служби у справах дітей виконавчого комітету Шевченківської районної у м. Полтава ради, малолітня ОСОБА_14 проживає в задовільних умовах, квартира вмебльована, обладнана побутовою технікою; для виховання та розвитку дитини створено належні умови (т. 1 а.с. 32).
В ході розгляду справи у суді першої інстанції стороною позивача також надані копії матеріалів виконавчих проваджень ВП № 46399944, ВП № 46399779 щодо примусового виконання рішень про стягнення аліментів та на утримання дружини, а також копії грамот, дипломів та інформації зі ЗМІ щодо іншої дитини позивачки - ОСОБА_15 , 2006 року народження (т. 1 а.с. 54-147).
11.01.2018 р. відповідач ОСОБА_1 звертався до Органу опіки та піклування Шевченківської районної в м. Полтаві ради з заявою, в якій запропонував встановити йому графік зустрічей з дочкою ОСОБА_3 : один раз на півроку протягом двох-трьох днів з можливістю брати дитину за місцем постійного місця проживання, гуляти з дитиною, відвідувати розважальні дитячі заклади, дотримуючись при цьому режиму дня дитини, враховуючи стан здоров`я дитини та погодні умови, враховуючи тимчасове проживання та роботу в Республіці Польщі (т. 1 а.с. 227).
18.01.2018 р. Комісією з питань захисту прав дитини виконавчого комітету Шевченківської районної в м. Полтаві ради ухвалено рішення № 4 «Про розгляд питання щодо винесення на засідання виконкому висновку про недоцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_1 », в якому зазначено, що між батьками дитини існує тривалий особистий конфлікт. Батько ОСОБА_1 категорично заперечує проти позбавлення батьківських прав. На сьогодні заборгованість по сплаті аліментів за 2015-2016 р.р. погашена. Аліменти в 2017 р. він сплачує. Батько тимчасово проживає за межами України, але має стійке бажання зустрічатися з дочкою, приймати участь в її вихованні (т. 1 а.с. 226).
23.11.2018 року рішенням № 17 виконкому Шевченківської районної в м. Полтаві ради затверджено висновок про недоцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_1 відносно ОСОБА_3 (т. 1 а.с. 206).
У суді першої інстанції позивачкою надано довідки від 11.01.2019 р. № 05, від 23.10.2019 р. № 91, згідно якої ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , обліковується в ДНЗ № 775 «Подоляночка» (м. Київ) та відвідує освітній заклад з 02.10.2018 р. по цей час (т. 2 а.с. 86, т. 3 а.с.44).
За інформацією Подільського ВДВС м. Полтави від 16.01.2019 р., станом на 16.01.2019 р. від боржника ОСОБА_16 до ВДВС жодної інформації про місце роботи за кордоном та розмір заробітної плати не надходило. Станом на 16.01.2019 р. заборгованість по сплаті аліментів відсутня (т. 2 а.с. 87).
Стороною відповідача в ході розгляду справи місцевому суду надано довідку про те, що він працює в Республіці Польща водієм на підставі трудового договору з 04.01.2016 р. по 30.11.2020 р. Заробітна плата, отримана з 01.01.2017 р. по 31.08.2018 р. становить 40800,00 зл (брутто), 29753,76 зл. (нетто) (т. 3 а.с. 77).
Також ним надано копії квитанції про сплату аліментів за період з листопада по грудень 2018 р., з січня по червень 2019 р. (т. 2 а.с. 109, 117-119, 141, 165, 204, 205).
Згідно копії акту від 29.03.2019 р., складеного головними спеціалістами Служби у справах дітей та сім`ї Подільської районної у м. Києві державної адміністрації та затвердженого начальником служби у справах дітей та сім`ї Подільської районної у м. Києві державної адміністрації, проведено обстеження умов проживання орендованого ОСОБА_2 житла - квартири АДРЕСА_1 , яке розміщене на 18 поверсі 25 поверхового будинку, складається з 1 кімнати, загальною площею 55,1 кв.м., житловою площею 22 кв.м. В акті зафіксовано, що ця квартира з усіма зручностями, санітарно-гігієнічний стан відповідає нормі. У квартирі сучасний ремонт, чисто та охайно, квартира умебльована необхідними меблями та побутовою технікою.
Для малолітньої ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , облаштоване місце для сну разом з матір`ю, двоспальне ліжко. У наявності шафа для дитячої білизни, іграшок, шухляда для одягу. Дитина забезпечена одягом на всі сезони, іграшками, дитячою літературою. Створені належні умови для проживання малолітньої дитини та її гармонійного розвитку.
В акті зазначено, що стосунки, традиції у сім`ї загальноприйняті, взаємоповага та підтримка один до одного. Зі слів матері дитина не пам`ятає батька, мати не приховує інформацію про нього та будь-яким чином не налаштовує доньку проти свого батька ( т.2 а.с.150).
16.08.2019 року Міським центром дитини Служби у справах дітей виконавчого органу Київської міської ради надано висновок № 166 психологічного обстеження дитини ОСОБА_3 , та за результатами психологічної роботи з`ясовано, що емоційний стан дитини стабільний. Визначений надійний тип прив`язаності до матері та вітчима. Велике значення має її сім`я, в якій дитина почуває себе захищеною, потрібною, любимою донькою. По відношенню до біологічного батька прив`язаності не визначено. Дитина не зазначила його ні в одній діагностичній методиці та не згадувала під час психодіагностичної роботи з психологом. Зазначено, що позбавлення батьківських прав ОСОБА_1 в даному випадку не чинитиме травматичний вплив на психічний розвиток дитини (т. 3 а.с. 45-46).
В рамках розгляду питання про доцільність (недоцільність) позбавлення батьківських прав ОСОБА_1 відносно малолітньої дочки ОСОБА_3 від батька надійшла заява про встановлення графіку для спілкування з дитиною, які розглядалися на зсіданнях комісії 01.10.2019 р., 15.10.2019 р. та 26.11.2019 р., на якому визначено ОСОБА_1 відвідати психолога з метою встановлення контакту з малолітньою дочкою, та встановлено спілкування з дочкою: кожну першу середу місяця з 10:00 до 11:00 у присутності матері; кожну третю неділю місяця з 10:00 до 15:00 у присутності матері або іншого родича.
25.02.2020 р. Органом опіки та піклування Подільської районної в м. Києві державної адміністрації надано висновок про доцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_1 відносно малолітньої ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_5 (т. 3 а.с. 134-136).
Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив із того, що відповідач ОСОБА_1 ухиляється від виконання батьківських обов`язків відносно своєї доньки ОСОБА_3 , 2013 року народження, не турбується про її фізичний, духовний та моральний розвиток, та за період з 2017 по 2020 р. р. бачив дитину лише один раз.
Колегія суддів не погоджується з висновками суду першої інстанції з огляду на таке.
Статтею 51 Конституції України визначено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.
Відповідно до ст. 150 СК України, батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини.
Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток.
Батьки зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя.
Батьки зобов`язані поважати дитину.
Передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов`язку батьківського піклування щодо неї.
Забороняються будь-які види експлуатації батьками своєї дитини.
Забороняються фізичні покарання дитини батьками, а також застосування ними інших видів покарань, які принижують людську гідність дитини.
Стаття 9 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року (далі - Конвенція про права дитини), ратифікованої Україною згідно з постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ, зобов`язує держави-учасниці забезпечувати, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.
Відповідно до частини першої, другої статті 12 Закону України «Про охорону дитинства» виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.
Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами.
Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини (частина друга статті 15 Закону України «Про охорону дитинства»).
Згідно з частиною четвертою статті 155 СК України, ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом.
Підстави позбавлення батьківських прав передбачені частиною першою статті 164 СК України.
Зокрема, пунктом 2 частини першої статті 164 СК України визначено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини.
Тлумачення пункту 2 частини першої статті 164 СК України дозволяє зробити висновок, що ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.
Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти.
Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.
Статтею 165 СК України визначено, що право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років.
Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України).
Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків.
Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків.
У статті 9 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року зазначено, що держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини.
Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року (заява № 31111/04) наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (параграф 57, 58).
ЄСПЛ також зауважив, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (пункт 100 рішення ЄСПЛ від 16 липня 2015 року у справі «Мамчур проти України», заява № 10383/09, рішення ЄСПЛ від 11 липня 2017 року у справі «М. С. проти України», заява № 2091/13).
Аналіз практики ЄСПЛ дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків.
Наведене узгоджується з правовим висновком щодо врахування найкращих інтересів дитини при розгляді справ, які стосуються прав дітей, викладеним Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 17 жовтня 2018 року у справі № 402/428/16-ц, провадження № 14-327цс18.
Положеннями частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
У частинах першій та другій статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Задовольняючи позов ОСОБА_2 щодо позбавлення ОСОБА_1 батьківських прав, суд першої інстанції не встановив факт свідомого ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків, який , як наслідок, міг бути підставою для застосування крайнього заходу у вигляді позбавлення батьківських прав..
Так, місцевий суд вказав, що відповідач погасив заборгованість зі сплати аліментів не на виконання свого батьківського обов`язку по утриманню дитини, а з метою уникнення встановлення обмежень відносно нього у праві виїзду за кордон, оскільки він працює та перебуває на території Республіки Польща.
Між тим, такі висновки суду першої інстанції ґрунтуються на припущеннях та не підтверджені жодними доказами, оскільки будь-яких обмежень у праві виїзду за кордон ОСОБА_1 не встановлювалося.
Як убачається з матеріалів справи, за період 2015-2016 р. р. за відповідачем дійсно рахувалась заборгованість зі слати аліментів на утримання дочки ОСОБА_3 у сумі 7950,92 грн., яка була погашена ним 21.11.2016 р. Крім цього, 24.11.2016 р. боржником проведена оплата аліментів у розмірі 1150 грн., 15.12.2016 р. сплачено 1150 грн., 06.01.2017 р. – 1515,15 грн.
За повідомленням державного виконавця, станом на 15.02.2017 р. та 16.01.2019 р. заборгованість відповідача зі сплати аліментів на дитину відсутня.
Крім цього, в справі наявні документи на підтвердження того, що відповідач сплачував аліменти на дитину у період з січня 2019 р. по червень 2019 р.
Як вказував відповідач, і це підтверджується матеріалами справи та не спростовано позивачкою, у 2015 р. він перераховував аліменти ОСОБА_2 на утримання дитини через підприємство «Укрпошта». Проте позивачка не отримала ці грошові перекази та вони були повернуті відправнику (т. 1 а.с. 223,224).
При цьому, посилання позивачки на те, що вказані кошти були повернуті нею, як компенсація за залишення нею фотоапарату, не заслуговують на увагу, оскільки жодними доказами не підтверджено.
Таким чином, колегія суддів вважає, що ОСОБА_1 належним чином виконує батьківські обов`язки по утриманню своєї малолітньої дитини ОСОБА_3 , 2013 року народження.
Доказів про те, що відповідач був притягнутий до кримінальної відповідальності та засуджений за ч.1 ст. 164 КК України за злісне ухилення від сплати аліментів позивачкою не надано та матеріали справи не містять.
Згідно із ч. 4 ст. 19 СК України участь органу опіки та піклування при розгляді справ щодо позбавлення батьківських справ є обов`язковою.
Відповідно до положень ст.  19  СК України  орган  опіки  та піклування  подає  до  суду письмовий  висновок щодо вирішення спору на підставі відомостей,  одержаних у результаті  обстеження  умов проживання  дитини,  батьків,  інших осіб,  які  бажають проживати з дитиною,  брати участь у її вихованні,  а також на підставі  інших документів,  які  стосуються  справи.  Суд  може  не  погодитися з висновком  органу опіки  та  піклування,  якщо  він  є  недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. 
Висновки місцевого суду про те, що відповідачем не надано доказів наявності намірів та бажання бути присутнім у житті доньки, знати та дбати про її стан здоров`я, інтереси та вподобання дитини, не відповідають обставинам справи та наявним у ній доказам, та спростовуються зокрема тим, що відповідач звертався до Органу опіки та піклування Шевченківської районної у м. Полтаві ради з письмовою заявою від 11.01.2018 р. про встановлення графіку зустрічей з дитиною, а саме: один раз на півроку протягом двох-трьох діб за місцем його постійного проживання, з можливістю гуляти по місту, відвідувати дитячі майданчики, з дотриманням режиму для дитини, враховуючи стан її здоров`я та погодні умови.
При цьому, відповідач просив врахувати його тимчасове проживання та роботу в Республіці Польща, а також категорично заперечував проти позбавлення його батьківських прав відносно дочки ОСОБА_3 , 2013 року народження, посилаючись на наявність конфлікту з колишньою дружиною та бажання зустрічатися з дитиною, приймати участь у її вихованні.
На переконання колегії суддів зазначене свідчить про стійке бажання відповідача спілкуватися з дитиною, приймати участь у її вихованні та підтримувати з нею родинні зв`язки, що також підтверджується висновком органу опіки та піклування виконавчого комітету Шевченківської районної в м. Полтаві ради, затвердженого рішенням виконкому № 11 від 23.01.2018 р., про недоцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_1 .
Посилання місцевого суду на необґрунтованість цього висновку є неспроможними, так як в ході його складання органом опіки було досліджено надані документи, письмові пояснення батька дитини, який, як вказувалося вище, категорично заперечував проти позбавлення його батьківських прав та просив встановити графік зустрічей з дитиною з урахуванням його тимчасового перебування та роботи в Польщі; відібрані пояснення матері відповідача ОСОБА_5 , яка також заперечувала проти позбавлення батьківських прав її сина ОСОБА_1 .

За вказаних обставин, колегія суддів приходить до висновку про те, що вказаний висновок є належним і допустимим доказом у цій справі, підтверджує заперечення відповідача та спростовує доводи позивачки та висновки місцевого суду про задоволення позову.
Як вказувалося вище, 16.08.2019 року Міським центром дитини Служби у справах дітей та сім`ї Київської міської державної адміністрації надано висновок № 166 психологічного обстеження ОСОБА_3 .
Суд першої інстанції в ході розгляду справи послався на те, що ОСОБА_1 в ході складання даного висновку фактично самоусунувся від спілкуванні з психологом та ведення будь-якого діалогу, розцінивши таку поведінку як фактичне усунення від батьківських обов`язків щодо єдиної дочки та відсутність будь-яких намагань відновлення зв`язку з дитиною, з метою формування у дитини поняття наявності батька, який здатний забезпечити її турботою, любов`ю, опорою та захищеністю.
Також місцевий суд вказав про те, що ці обставини були перевірені та підтверджені в ході складання висновку Органом опіки та піклування Подільської районної у м. Києві державної адміністрації від 25.02.2020 року щодо доцільності позбавлення батьківських прав ОСОБА_1 .
Між тим, колегія суддів вважає, що зазначений висновок не містить однозначних обставин, які б вказували на наявність підстав для застосування відносно відповідача такої виключної міри, як позбавлення батьківських прав, та суперечить інтересам малолітньої ОСОБА_3 , враховуючи наявність бажання батька приймати участь у вихованні дитини та спілкуванні з нею.
Той факт, що відповідач не з`явився на засідання Комісії Служби у справах дітей Подільської районної у м. Києві державної адміністрації, не відвідав психолога, на спілкування з дитиною у період з 24.11. 2019 р. по 24.02.2020 р. не з`являвся, - не свідчить про умисне свідоме невиконання ним батьківських обов`язків відносно малолітньої ОСОБА_3 , оскільки, як неодноразово зазначалося, відповідач проживає та працює у Республіці Польщі, про що він повідомляв вказаний орган та просив врахувати цю обставину при визначенні графіку зустрічей з дитиною та наданні висновку про доцільність (недоцільність) позбавлення батьківських прав. При цьому, ОСОБА_1 вказував, що не відмовляється від співпраці з психологом, направляв пояснення до Служби у справах дітей, копії доказів про перерахування грошових переказів.
Отже, колегія суддів приходить до висновку про те, що матеріали справи не містять належних і допустимих доказів про те, що відповідач ОСОБА_1 свідомо умисно ухиляється від виконання батьківських обов`язків відносно своєї доньки ОСОБА_3 , 2013 року народження, не турбується про її фізичний, духовний та моральний розвиток, не приймає участь у її вихованні та спілкуванні.
Натомість, матеріалами справи підтверджено наявність стійкого бажання батька приймати участь у вихованні дитини та спілкуванні з нею.
При цьому, судом першої інстанції при вирішенні даного спору не враховано те, що відповідач працює, має стабільний дохід, сплачує аліменти, заборгованість з їх сплати відсутня, шкідливих звичок не має, психічно здоровий, до адміністративної та кримінальної відповідальності не притягувався, на обліку в службі у справах дітей не перебуває як особа яка ухиляється від виконання батьківських обов`язків.
Ці обставини стороною позивача не спростовані.
Висновки суду першої інстанції про те, що відповідач бачив дитину один раз за період з 2017 року по 2020 рік, не свідчить про свідоме умисне ухилення від виконання батьківських обов`язків, оскільки відповідач проживає та працює водієм за межами України в Республіці Польща, про що неодноразово вказувалося вище; звертався до Служби у справах дітей з заявою про встановлення графіку зустрічей з дитиною з урахуванням місця його проживання та графіку роботи, та повідомляв про те, що встановлений Органом опіки та піклування графік зустрічей з дитиною унеможливлює його виконання, зважаючи на його перебування у Польщі та можливість відвідувати Україну лише один раз на півроку.
Посилання позивачки на те, що відповідач не цікавиться вихованням та навчанням дитини, про що надано довідки дошкільних навчальних закладів, не може бути прийнято до уваги, оскільки ОСОБА_1  проживає та працює в Республіці Польщі та не має можливості часто відвідувати Україну.   
За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку про наявність підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення місцевого суду з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову.
Висновки колегії суддів відповідають сталій судовій практиці Верховного Суду у справах з аналогічними правовідносинами, зокрема у постановах від 18.05.2020 р. у справі № 215/5867/17, від 09.11.2020 у справі № 753/9433/17.
Відповідно до ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
 Інші судові  витрати,  пов`язані з  розглядом справи,  покладаються: у  разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Як убачається з матеріалів справи, позивачкою при подачі позову сплачено 640 грн. судового збору.
Відповідачем за подання апеляційної скарги сплачено 960 грн. судового збору.
Враховуючи те, що суд апеляційної інстанції дійшов висновку про задоволення апеляційної скарги, скасування рішення та ухвалення нового про відмову у задоволенні позову ОСОБА_2 , понесені нею витрати зі сплати судового збору за подання позову не відшкодовуються. Тоді як з останньої на користь відповідача зпідлягають стягненню витрати зі сплати судового збору у сумі 960, сплачені ОСОБА_1 за подання апеляційної скарги.
Керуючись ст.ст. 367, 374 ч. 1 п. 2, ст. 376 ч. 1 п. 3,4, ст.ст. 382-384 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу представника відповідача  ОСОБА_1 -адвоката Бурбак Оксани Валеріївни - задовольнити.
Рішення Ленінського  районного суду  м. Полтави від  25 листопада 2020 року скасувати. Ухвалити нове рішення.
У задоволенні позову ОСОБА_2 в інтересах неповнолітньої ОСОБА_3 , до ОСОБА_1 про позбавлення батьківських прав, - відмовити.
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 960 грн. судового збору, сплаченого при подачі апеляційної скарги.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена протягом тридцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.
Повний текст постанови складено 05.03.2021 р.

Головуючий суддя О.В.Чумак

Судді Ю.В.Дряниця

Т.О.Кривчун