ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД      
вул. Шолуденка, буд. 1, літера А, м. Київ, 04116, (044) 230-06-58 inbox@anec.court.gov.ua 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"09" лютого 2021 р.           Справа№ 910/6435/20
Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: 
головуючого:           Зубець  Л.П.
суддів:            Алданової  С.О. 
          Мартюк  А.І. 
 
секретар судового засідання: Пастернак О.С.

за участю представників учасників справи згідно з протоколом судового засідання від 09.02.2021 

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу
Акціонерного товариства "РВС Банк"
на рішення          Господарського суду міста Києва 
від                               28.10.2020 (повний текст складено - 09.11.2020) 
у справі                    №910/6435/20 (суддя - Лиськов М.О.)

за позовом          Приватного акціонерного товариства "Національна 
енергетична компанія "Укренерго"
до                    Акціонерного товариства "РВС Банк"
за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача - Товариства з обмеженою відповідальністю "НВП "Енергорішення"
про                    стягнення коштів 872 001, 71 грн 

В С Т А Н О В И В:

Приватне акціонерне товариство "Національна енергетична компанія "Укренерго" (надалі- позивач) звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Акціонерного товариства "РВС Банк" (надалі- відповідач, АТ "РВС Банк") про стягнення коштів 872 001, 71 грн за банківською гарантією №4011-19Г від 25.06.2019.
Позовні вимоги обґрунтовано тим, що відповідач безпідставно відмовив позивачу у сплаті коштів за гарантією, чим порушив вимоги ст.ст. 560, 563, 565 Цивільного кодексу України та умови гарантії.
Відповідач проти позову заперечував, посилаючись на те, що позивачем не надано суду належних доказів порушення третьою особою зобов`язань за договором підряду №80-4/2505-1 від 05.09.2017, забезпеченого гарантією №4011-19Г. Доказів належного виконання зобов`язань зі сторони позивача до позовної заяви також не надано.
Рішенням Господарського суду міста Києва від 28.10.2020 у справі №910/6435/20 позовні вимоги задоволено.
Присуджено до стягнення з відповідача на користь позивача суму банківської гарантії у розмірі 872 001, 71 грн та 13 080, 04 грн судового збору.
Місцевий господарський суд мотивував своє рішення тим, що відповідач відмовляючи позивачу у сплаті коштів за банківською гарантією порушив права та охоронювані законом інтереси останнього.
При цьому судом першої інстанції було встановлено, що позивач у зв`язку з порушенням третьою особою зобов`язань за Договором щодо використання авансового платежу, звернувся до відповідача в межах строку дії гарантії, через банк бенефіціара (АТ "Укрексімбанк"), з вимогою про сплату коштів за цією гарантією.
Не погоджуючись із прийнятим рішенням, відповідач (скаржник) звернувся до Північного апеляційного господарського суду із апеляційною скаргою, в якій просить рішення Господарського суду міста Києва від 28.10.2020 у справі №910/6435/20 скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову.
Апеляційна скарга обґрунтована тим, що оскаржуване рішення прийняте при неповному з`ясуванні обставин, що мають значення для справи, які суд визнав встановленими, а також наявна невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи. Відтак, оскаржуване судове рішення у цій справі ухвалене із порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.
Узагальнені доводи апеляційної скарги зводяться до того, що місцевим господарським судом не досліджено факту настання та/або ненастання гарантійного випадку - порушення зобов`язання за договором, а застосовано приюдицію судового рішення у справі №910/6436/20, яке на дату складання та підписання повного тексту оскаржуваного рішення не набрало законної сили.
Водночас скаржник вважає, що судом першої інстанції безпідставно відмовлено у задоволенні клопотання про зупинення провадження у даній справі до набрання законної сили судового рішення по справі №910/6436/20 за позовом Приватного акціонерного товариства "Національна енергетична компанія "Укренерго" до Товариства з обмеженою відповідальністю "НВП "Енергорішення" про стягнення 217 540, 51 грн штрафних санкцій за договором №80-4/2505-1 від 05.09.2017, адже докази належного/неналежного виконання вказаного договору досліджувались у зазначеній справі.
Також скаржник посилається на Акт №1 приймання виконаних будівельних робіт від 02.09.2020, з якого вбачається, що Товариство з обмеженою відповідальністю "НВП "Енергорішення" виконало роботи за договором №80-4/2505-1 від 05.09.2017 у повному обсязі.
Окрім того, у тексті апеляційної скарги скаржником викладено клопотання про поновлення пропущеного процесуального строку на апеляційне оскарження рішення суду першої інстанції, з обґрунтуванням причин такого пропуску.
Відповідно до витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 09.12.2020 апеляційну скаргу АТ "РВС Банк" передано на розгляд колегії суддів у складі: головуючої судді (судді-доповідача) - Зубець Л.П., суддів: Алданової С.О., Мартюк А.І.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 14.12.2020 клопотання про поновлення пропущеного процесуального строку задоволено, поновлено скаржнику пропущений процесуальний строк на апеляційне оскарження судового рішення.
Відкрито апеляційне провадження у справі №910/6435/20 за апеляційною скаргою АТ "РВС Банк" на рішення Господарського суду міста Києва від 28.10.2020 та призначено до розгляду у відкритому судовому засіданні на 09.02.2021.
Зазначеною вище ухвалою суду, зупинено дію оскаржуваного рішення до винесення судом апеляційної інстанції судового акта за результатами розгляду цієї справи.
Також роз`яснено учасникам справи право та встановлено строк для подання відзиву на апеляційну скаргу, пояснень, заяв та клопотань до суду апеляційної інстанції.
Позивач у порядку ст. 263 Господарського процесуального кодексу України скориставшись своїм правом, подав до Північного апеляційного господарського суду відзив на апеляційну скаргу, в якому просить суд залишити скаргу відповідача без задоволення, а оскаржуване судове рішення без змін.
Зокрема, позивач у своєму відзиві зазначає про те, що подання бенефіціаром гаранту будь-яких документів в підтвердження порушення принципалом зобов`язань за договором підряду не вимагалось умовами банківської гарантії, а отже гарант повинен був сплатити бенефіціару грошову суму за першою вимогою. При цьому, посилання скаржника на отримання вимоги про сплату грошових коштів за банківською гарантією поза межами строку дії даної банківської гарантії безпідставні та спростовуються наявними в матеріалах справи доказами.
У судове засідання 09.02.2021 з`явилися представники сторін, третьої особи.
Представник третьої особи у судовому засіданні 09.02.2021 подав клопотання про відкладення розгляду справи, посилаючись на те, що повноважному представнику необхідний час для підготовки документів, які підтверджують завершення виконання робіт за договором підряду. Представник відповідача не заперечував щодо задоволення вказаного клопотання.
Водночас, представник позивача у судовому засіданні 09.02.2021 проти задоволення клопотання третьої особи про відкладення розгляду справи заперечував, зазначаючи про те, що в матеріалах справи достатньо доказів на підтвердження правомірності позовних вимог.
Колегія суддів заслухавши пояснення присутніх представників учасників справи щодо клопотання третьої особи про відкладення розгляду справи для надання часу для підготовки документів, які підтверджують завершення виконання робіт за договором підряду дійшла висновку про відмову в його задоволенні з огляду на наступне.
За змістом статті 9 Конституції України передбачено, що чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. На розширення цього положення Основного Закону в статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" зазначено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.
Відповідно до частини четвертої статті 11 Господарського процесуального кодексу України, суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
В силу вимог частини першої статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов`язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку.
Розумність тривалості провадження повинна визначатися з огляду на обставини справи та з урахуванням таких критеріїв: складність справи, поведінка заявника та відповідних органів влади, а також ступінь важливості предмета спору для заявника (рішення Суду у справах Савенкова проти України, №4469/07, від 02.05.2013, Папазова та інші проти України, №№32849/05, 20796/06, 14347/07 та 40760/07, від 15.03.2012).
Враховуючи достатність часу, наданого учасникам справи для підготовки та подання документів, приймаючи до уваги принципи змагальності та диспозитивної господарського процесу, закріплені пунктом 4 частини третьої статті 129 Конституції України, статтями 13, 14, 74 Господарського процесуального кодексу України, суд вважає, що господарським судом апеляційної інстанції, в межах наданих йому повноважень, сторонам створені усі належні умови для надання доказів у справі, а тому відмовляє у задоволенні вказаного клопотання оскільки є підстави для розгляду справи по суті за наявними у ній матеріалами.
Так, у судовому засіданні 09.02.2021 представник відповідача підтримав доводи, викладені в апеляційній скарзі, просив суд оскаржуване рішення скасувати та прийняти нове судове рішення, яким відмовити в задоволенні позову повністю. В свою чергу, представник позивача проти задоволення апеляційної скарги заперечував з підстав, викладених у відзиві на апеляційну скаргу, просив суд залишити оскаржуване рішення без змін.
Представник третьої особи підтримав доводи відповідача, просив суд задовольнити апеляційну скаргу та, водночас надав суду апеляційної інстанції документи для огляду в судовому засіданні.
Колегія суддів оглянувши у судовому засіданні 09.02.2021 подані документи, а саме: Акт про виконання робіт від 24.11.2020, який погоджений з позивачем, довідки Гідрометцентру, що підтверджують неможливість виконання робіт у період з травня по червень 2020 року, у зв`язку з погіршенням погодних умов дійшла висновку про відсутність підстав для залучення їх до матеріалів справи, з огляду на те, що останні не стосуються предмету спору по даній справі.
Згідно із ст. 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.
У судовому засіданні 09.02.2021 оголошено вступну та резолютивну частини постанови суду.
Розглянувши доводи апеляційної скарги, відзиву на неї, перевіривши матеріали справи, дослідивши докази, проаналізувавши правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, оцінивши наявні у справі докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, Північний апеляційний господарський суд дійшов наступних висновків.
Як встановлено місцевим господарським судом та перевірено судом апеляційної інстанції, 05.09.2017 між Державним підприємством "Національна енергетична компанія "Укренерго", правонаступником майна, усіх прав та обов`язків якого є Приватне акціонерне товариство "Національна енергетична компанія "Укренерго" (замовник, бенефіціар) з однієї сторони, та Товариством з обмеженою відповідальності "НВП "Енергорішення" (підрядник, принципал) з іншої сторони, був укладений договір підряду №80-4/2505-17 на виконання робіт з технічного переоснащення ПС 750 кВ "Донбаська", заміна ШР-750 приєднання "Запорозька - 750" РОДЦ-110000/750 У1, Донецька обл., Артемівський р-н., Інв. № 8261 (надалі - Договір).
Згідно з п. 10.1 Договору підрядник надає замовнику забезпечення виконання договору (не пізніше дати укладання договору) у вигляді безумовної і безвідкличної банківської гарантії, оформленої на паперовому носії. Розмір забезпечення виконання договору (розмір банківської гарантії) становить 872 001, 71 грн. 
Умовами п. 10.2 Договору (в редакції додаткової угоди №11 від 31.01.2020) встановлено, що банківська гарантія є чинною від дня її видачі та протягом строку, на який вона видана 20.04.2020 (при цьому строк дії банківської гарантії закінчується через 14 банківських днів після закінчення строку дії договору, в забезпечення якого її видано).
У разі продовження строку дії договору підрядник зобов`язаний продовжити (в порядку, визначеному згідно з змінами у договорі) строк дії банківської гарантії на строк продовження строку дії договору.
На виконання вищевикладеного, з метою забезпечення виконання підрядником зобов`язань за Договором, 25.06.2019 Акціонерним товариством "РВС банк" (банк, гарант) надано банківську гарантію №4011-19Г (надалі - Гарантія) бенефіціаром за якою є НЕК "Укренерго". Відповідно до змісту Гарантії гарант бере на себе безвідкличні зобов`язання заплатити бенефіціару грошову суму, що не перевищує 872 001, 71 грн протягом 5-ти робочих днів з моменту отримання письмової вимоги бенефіціара, у випадку порушення принципалом зобов`язань за Договором.
Термін дії гарантії минає 03.03.2020 включно. Будь-яка вимога за цією гарантією повинна бути отримана гарантом не пізніше зазначеної дати. У разі продовження строку дії договору принципал зобов`язаний продовжити строк дії банківської гарантії на строк продовження строку дії договору.
У зв`язку з продовженням строку дії Договору до 31.03.2020 було внесено зміни 31.01.2020 до банківської Гарантії №4011-19Г від 25.06.2019 в частині: "...Гарантія діє з моменту надання та діє по " 20" квітня 2020 року та будь - яка вимога стосовно неї повинна бути одержана Гарантом у цей період."
Пунктом 4.1.1 Договору встановлено, що строк виконання робіт складається з терміну виконання робіт та терміну поставки обладнання необхідного для виконання повного комплексу робіт, згідно з Додатком 1 до цього Договору.
Відповідно до розділу І Додатку 1 до Договору (Технічні вимоги), в редакції додаткової угоди №11 від 31.01.2020, строк виконання робіт з технічного переоснащення ПС 750 кВ "Донбаська" протягом 2017р.-2020р., але не пізніше 29.02.2020р.
Також, додатковою угодою №11 від 31.01.2020 викладено в новій редакції Додаток 31 до Договору "Графік виконання робіт по об`єкту".
Згідно п. 4.5.1 Договору приймання - передача закінчених робіт проводиться у порядку, встановленому цим Договором, законодавчими та нормативно - правовими актами, що стосуються питань будівництва. Після одержання повідомлення підрядника про готовність до передачі закінчених робіт замовник зобов`язаний негайно розпочати їх приймання.
Здача - приймання робіт в експлуатацію здійснюється відповідно до діючого на момент здачі - приймання порядку. Перелік документів, які оформлюються під час здачі робіт в експлуатацію, повинен бути відповідним до норм актів законодавства, нормативно - правових та нормативних актів України, чинними на момент прийняття об`єкта будівництва в експлуатацію.
Датою прийняття в експлуатацію закінчених робіт (дата оформлення документу (акт готовності об`єкта до експлуатації), що засвідчує відповідність закінчених робіт державним будівельним нормам, стандартам і правилам та є підставою для проведення остаточних розрахунків між сторонами (п. 4.5.2 Договору).
Позивач звертаючись до господарського суду обґрунтував свої вимоги тим, що свої зобов`язання за Договором підрядник не виконав, роботи в встановлений Договором строк також виконано не було, акт готовності об`єкта до експлуатації не підписано.
У зв`язку з порушенням принципалом зобов`язань за договором, позивач звернувся до відповідача з вимогою від 09.04.2020 №01/13191 сплатити грошову суму за Гарантією. Зазначена вимога була надіслана відповідачу в порядку, визначеному умовами Гарантії (через банк бенефіціара - AT "Укрексімбанк", з підтвердженням банком справжності підпису Бенефіціара на письмовій вимозі) та отримана відповідачем 16.04.2020, тобто у строки, встановлені в Гарантії.
Незважаючи на наявність гарантійного випадку та не враховуючи, що пред`явлена позивачем вимога відповідала умовам Гарантії і була надіслана в порядку та строки, встановлені Гарантією, листом від 23.04.2020 за №526/20БГ у задоволенні вимоги позивача відповідач відмовив, грошові кошти за Гарантією не сплатив, що і стало підставою для звернення із означеною позовною заявою.
Суд першої інстанції враховуючи положення норм чинного законодавства України, приймаючи до уваги встановлені фактичні обставини справи, керуючись принципами розумності та справедливості, дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню у повному обсязі.
Здійснивши перевірку правильності застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, надаючи правову оцінку обставинам справи, колегія суддів апеляційного господарського суду вважає правомірними висновки суду першої інстанції щодо задоволення позову, а твердження скаржника вважає безпідставними та необґрунтованими, з огляду на наступне.
Статтею 11 Цивільного кодексу України (надалі - ЦК України) визначено, що цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки; підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.
Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
Положеннями статті 200 Господарського кодексу України встановлено, що гарантія є специфічним засобом забезпечення виконання господарських зобов`язань шляхом письмового підтвердження (гарантійного листа) банком, іншою кредитною установою, страховою організацією (банківська гарантія) про задоволення вимог управненої сторони у розмірі повної грошової суми, зазначеної у письмовому підтвердженні, якщо зобов`язана сторона не виконає вказане у ньому певне зобов`язання, або настануть інші умови, передбачені у відповідному підтвердженні. Зобов`язання за банківською гарантією виконується лише на письмову вимогу управненої сторони.
Положення статей 546, 560 ЦК України визначають банківську гарантію як один із способів забезпечення зобов`язання боржника перед кредитором та одностороннім правочином, за яким банк, інша фінансова установа, страхова організація (гарант) гарантує перед кредитором (бенефіціаром) виконання боржником (принципалом) свого обов`язку. Гарант відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником та має право на зворотну вимогу (регрес) до боржника в межах суми, сплаченої ним за гарантією кредиторові, якщо інше не встановлено договором між гарантом та боржником.
Статтею 563 ЦК України встановлено, що у разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого гарантією, гарант зобов`язаний сплатити кредиторові грошову суму відповідно до умов гарантії. Вимога кредитора до гаранта про сплату грошової суми відповідно до виданої ним гарантії пред`являється у письмовій формі. До вимоги додаються документи, вказані в гарантії. У вимозі до гаранта або у доданих до неї документах кредитор повинен вказати, у чому полягає порушення боржником основного зобов`язання, забезпеченого гарантією. Кредитор може пред`явити вимогу до гаранта у межах строку, встановленого у гарантії, на який її видано.
Зобов`язання гаранта здійснити його виконання відповідно до умов гарантії виникає лише після порушення боржником зобов`язання, забезпеченого гарантією.
Право гаранта на відмову в задоволенні вимоги кредитора встановлено статтею 565 ЦК України, згідно якої гарант має право відмовитися від задоволення вимоги кредитора, якщо вимога або додані до неї документи не відповідають умовам гарантії або якщо вони подані гарантові після закінчення строку дії гарантії. Гарант повинен негайно повідомити кредитора про відмову від задоволення його вимоги.
Гарантією передбачено, що бенефіціар має право вимагати від гаранта виплату коштів у межах гарантованої суми, а гарант зобов`язаний такі кошти сплатити у випадку невиконання принципалом своїх зобов`язань щодо постачання товару відповідно до договору поставки.
Як вбачається з матеріалів справи, у зв`язку з порушенням принципалом зобов`язань за договором, позивач звернувся до відповідача з вимогою від 09.04.2020 №01/13191 сплатити грошову суму за Гарантією. Зазначена вимога була надіслана відповідачу в порядку, визначеному умовами Гарантії (через банк бенефіціара - AT "Укрексімбанк", з підтвердженням банком справжності підпису Бенефіціара на письмовій вимозі) та отримана відповідачем 16.04.2020, тобто у строки, встановлені в Гарантії. Водночас, Банком у сплаті грошової суми за Гарантією позивачу було відмовлено.
Відмовляючи у сплаті коштів відповідач зазначив, що надіслана вимога не становить належне представлення, вказуючи, що письмова вимога Бенефіціара має бути підписана належним чином уповноваженою особою Бенефіціара, яка має право першого підпису згідно з карткою із зразками підписів Бенефіціара та скріплена печаткою Бенефіціара. Таким чином відповідач вказав, що вимога Бенефіціара не становить належне представлення, та не відповідає вимогам і умовам Гарантії, оскільки не скріплена печаткою Бенефіціара.
Однак суд апеляційної інстанції вважає вказані висновки відповідача такими, що суперечать вимогам чинного законодавства, з огляду на наступне.
Згідно з ч. 1 ст. 220 Господарського кодексу України гарантія є специфічним засобом забезпечення виконання господарських зобов`язань шляхом письмового підтвердження (гарантійного листа) банком, іншою кредитною установою, страховою організацією (банківська гарантія) про задоволення вимог управненої сторони у розмірі повної грошової суми, зазначеної у письмовому підтвердженні, якщо третя особа (зобов`язана сторона) не виконає вказане у ньому певне зобов`язання, або настануть інші умови, передбачені у відповідному підтвердженні.
Зі змісту Гарантії слідує, що вона є безвідкличною та безумовною, тобто за першою вимогою Бенефіціара без подання будь - яких інших документів або виконання будь - яких інших умов Гарант прийняв на себе зобов`язання сплатити Бенефіціару протягом 5-ти робочих днів з моменту отримання письмової вимоги Бенефіціара грошову суму, що не перевищує 872 001, 71 грн.
Судом апеляційної інстанції встановлено, що письмова вимога №01/13191 від 09.04.2020 підписана уповноваженою особою Бенефіціара, яка має право першого підпису згідно з карткою із зразками підписів Бенефіціара та направлена через Банк Бенефіціара, який в свою чергу підтвердив справжність підпису на Вимозі. Вимога направлена та отримана в строк, зазначений в Гарантії.
Положенням про порядок здійснення банками операцій за гарантіями в національній та іноземній валютах, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 15.12.2004 №639, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 13.01.2005 за №41/10321 (надалі - Положення) в редакції чинній на дату видачі Гарантії передбачено, що належне представлення документів за гарантією/контргарантією, яке відповідає вимогам і умовам такої гарантії/контргарантії; вимогам правил, яким підпорядковується гарантія/контргарантія, а якщо немає відповідного положення в гарантії/контргарантії або правилах, - міжнародній стандартній практиці за гарантіями/контргарантіями; представлення - означає доставку документа за гарантією/контргарантією банку- гаранту/банку-контргаранту.
Пунктом 30 розділу IV Положення передбачено, що Принципал у разі виникнення потреби внесення змін до умов гарантії подає до банку-гаранта лист-звернення про внесення змін до гарантії, а також копію відповідних змін до договору (за наявності), з якого виникають базові відносини. Принципал зобов`язаний подати до банку-гаранта копії змін до договору, з якого виникають базові відносини, якщо протягом дії гарантії до договору вносилися зміни стосовно реквізитів сторін і строків договору, що свідчить про згоду сторін договору щодо їх унесення.
У відповідності до п. 38 р. V Положення банк-гарант (резидент) сплачує кошти за гарантією на умовах і в строки, передбачені гарантією для оплати вимоги та згідно з реквізитами, зазначеними в гарантії, якщо інші реквізити не визначені у вимозі.
Згідно статті 104 ЦК України - юридична особа припиняється в результаті реорганізації (злиття, приєднання, поділу, перетворення) або ліквідації. У разі реорганізації юридичних осіб майно, права та обов`язки переходять до правонаступників.
Відповідно до наказу Міністерства фінансів України №321 від 28.07.2019, створено приватне акціонерне товариство "Національна енергетична компанія "Укренерго" шляхом перетворення державного підприємства "Національна енергетична компанія "Укренерго" та затверджено статут приватного акціонерного товариства "Національна енергетична компанія "Укренерго".
Згідно пункту 3.5 Статуту Приватного акціонерного товариства "Національна енергетична компанія "Укренерго", затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 29.07.2019 №321, товариство здійснює свою діяльність без печатки.
Враховуючи наведене вище, колегія суддів погоджується з висновком місцевого господарського суду, що всупереч Положенню відповідач розцінив вимогу позивача, яка таку, що має неналежне представлення та не прийняв до уваги, що зміни до гарантії вносяться безпосередньо принципалом, що і було зроблено стосовно строків дії банківської гарантії. Ніяких інших умов, в тому числі надання додаткових документів, Гарантія не містить. При цьому законодавство не обмежує Бенефіціара у праві надати додаткові документи, проте їх надання є добровільним і не може вимагатись як обов`язкова умова для виконання гарантії. 
Відтак, судом апеляційної інстанції встановлено, що позивач у зв`язку з порушенням третьою особою зобов`язань за Договором щодо використання авансового платежу, в межах строку дії Гарантії, через банк бенефіціара (АТ "Укрексімбанк"), направив вимогу про сплату коштів за гарантією.
За умовами Гарантії письмова вимога бенефіціара має бути підписана належним чином уповноваженою особою бенефіціара, яка має право першого підпису згідно з карткою із зразками підписів бенефіціара та скріплена печаткою бенефіціара. Справжність підпису на письмовій вимозі бенефіціара має бути підтверджена банком бенефіціара. 
При цьому, у матеріалах справи наявні належні докази підтвердження банком бенефіціара справжності підпису на письмовій вимозі бенефіціара, оскільки на наявній у матеріалах справи вимозі, адресованій Банку, міститься відмітка щодо вчинення відповідних дій банком бенефіціара, яким підтверджена справжність підпису на письмовій вимозі.
Правова позиція щодо необхідності надання належної оцінки змісту гарантії, зокрема тому, що письмова вимога бенефіціара про оплату направляється гаранту через банк бенефіціара, який засвідчить, що наявні підписи на даній вимозі є дійсними, мають юридичну силу та законне відношення до бенефіціара, викладена у постанові Верховного Суду від 18.10.2018 у справі №910/21641/17.
Твердження відповідача про те, що позивачем пропущений строк звернення до суду з позовом про стягнення грошової суми за банківською гарантією №4011-19Г від 25.06.2019, так як строк дії банківської гарантії до 20.04.2020, а позивач звернувся до суду 06.05.2020 не відповідають дійсності, з огляду на те, що умовами Гарантії чітко визначено період часу в який Бенефіціар (НЕК "Укренерго") має право звернутись до Гаранта (АТ "РВС банк") з вимогою про сплату коштів в разі настання гарантійного випадку, а саме: "Гарантія діє з моменту надання та діє по 20 квітня 2020 року та будь - яка вимога стосовно неї повинна бути одержана Гарантом у цей період".
Враховуючи наведене суд апеляційної інстанції погоджується з висновком місцевого господарського суду, що оскільки права та охоронювані законом інтереси позивача порушені діями відповідача (лист № 526/20БТ від 23.04.2020 про відмову в сплаті коштів за банківською гарантією), у позивача виникло право на звернення до суду за захистом порушених прав.
Отже, звернення до відповідача з вимогою про сплату коштів в обов`язковому порядку повинно бути в межах строку дії гарантії, а звернення до суду з позовною заявою про стягнення грошових коштів в разі відмови відповідача в задоволенні вимоги - це право позивача, передбачене діючим законодавством.
Водночас, судом першої інстанції правомірно прийнято до уваги судове рішення по справі №910/6436/20 за позовом Приватного акціонерного товариства "Національна енергетична компанія "Укренерго" до Товариства з обмеженою відповідальністю "НВП "Енергорішення" про стягнення 217 540, 51 грн.
Так, у зазначеній справі позов обгрунтовано порушенням відповідачем зобов`язань за договором №80-4/2505-17 від 05.09.2017 в частині повного виконання робіт, у зв`язку з чим, позивач просив стягнути з відповідача штрафні санкції нараховані на суму невиконаного зобов`язання, а саме пені у розмірі 66 769, 86 грн та штрафу в розмірі 150 770,65 грн.
Рішенням Господарського суду міста Києва від 25.08.2020, залишеним без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 16.12.2020 у справі №910/6436/20 стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю "НВП "Енергорішення" на користь Приватного акціонерного товариства "Національна енергетична компанія "Укренерго" 66 769, 86 грн пені, 150 770, 65 грн штрафу, нарахованих на суму невиконаного зобов`язання за договором №80-4/2505-17 від 05.09.2017.
Задовольняючи позовні вимоги у названій справі місцевий господарський суд, з яким погодився суд апеляційної інстанції встановив, що в порушення умов договору, відповідач не виконав будівльні роботи до 29.02.2020, тому дії відповідача є порушенням договірних зобов`язань (стаття 610 Цивільного кодексу України), і він вважається таким, що прострочив (стаття 612 Цивільного кодексу України), відповідно є підстави для застосування встановленої законом відповідальності.
Частиною 2 ст. 13 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" передбачено, що обов`язковість урахування (преюдиційність) судових рішень для інших судів визначається законом.
Законодавчі вимоги щодо застосування преюдиції у господарському процесі передбачені ч. 4 ст.75 Господарського процесуального кодексу України, згідно якої обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
Преюдиціальність - обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набуло законної сили, в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, адже їх істину вже встановлено у рішенні чи вироку, і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який вступив в законну силу. Суть преюдиції полягає в неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами. Вказану правову позицію висловлено Верховним Судом у постанові від 23.05.2018р. по справі №910/9823/17.
Не потребують доказування преюдиціальні обставини, тобто встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, - при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. При цьому не має значення, в якому саме процесуальному статусі виступали відповідні особи у таких інших справах - позивачів, відповідачів, третіх осіб тощо. Преюдиціальне значення процесуальним законом надається саме обставинам, встановленим судовими рішеннями (в тому числі в їх мотивувальних частинах), а не правовій оцінці таких обставин, здійсненій іншим судом.
Одним з основних елементів верховенства права є принцип правової визначеності, який серед іншого передбачає, що рішення суду з будь-якої справи, яке набрало законної сили, не може бути поставлено під сумнів.
Принцип юридичної визначеності вимагає поваги до принципу res judicata, тобто поваги до остаточного рішення суду. Згідно з цим принципом жодна сторона не має права вимагати перегляду остаточного та обов`язкового до виконання рішення суду лише з однією метою - домогтися повторного розгляду та винесення нового рішення у справі. Повноваження судів вищого рівня з перегляду мають здійснюватися для виправлення судових помилок і недоліків, а не задля нового розгляду справи. Таку контрольну функцію не слід розглядати як замасковане оскарження, і сама лише ймовірність існування двох думок стосовно предмета спору не може бути підставою для нового розгляду справи. Відхід від цього принципу можливий лише тоді, коли цього вимагають відповідні вагомі й непереборні обставини (рішення Європейського суду з прав людини у справах "Христов проти України", no. 24465/04, від 19.02.2009р., "Пономарьов проти України", no. 3236/03, від 03.04.2008р.).
Даний принцип тісно пов`язаний з приписами ч. 4 ст. 75 Господарського процессуального кодексу України, відповідно до якої обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
Преюдиційні факти є обов`язковими при вирішенні інших справ та не підлягають доказуванню, оскільки їх істинність встановлено у рішенні, у зв`язку з чим немає необхідності встановлювати їх знову, піддаючи сумніву істинність та стабільність судового акту, який набрав законної сили.
Отже, виходячи з вищевикладеного, судове рішення по справі №910/6436/20, яке набрало законної сили, має преюдиціальне значення, а встановлені ним обставини повторного доведення не потребують.
За таких обставин, суд першої інстанції дійшов правомірного висновку щодо доказової необґрунтованості заперечень відповідача проти позовних вимог та необхідності задоволення позову.
Щодо тверджень скаржника на безпідставну відмову господарського суду першої інстанції в задоволенні клопотання про зупинення провадження у справі, колегія суддів зазначає наступне.
Відповідно до пункту 5 частини 1 статті 227 Господарського процесуального кодексу України, суд зобов`язаний зупинити провадження у справі у випадку об`єктивної неможливості розгляду цієї справи до вирішення іншої справи, що розглядається в порядку конституційного провадження, адміністративного, цивільного, господарського чи кримінального судочинства, - до набрання законної сили судовим рішенням в іншій справі; суд не може посилатися на об`єктивну неможливість розгляду справи у випадку, коли зібрані докази дозволяють встановити та оцінити обставини (факти), які є предметом судового розгляду.
За змістом наведеної норми процесуального права підставою для зупинення провадження у господарській справі є сукупність таких складових як розгляд іншої справи іншим судом, пов`язаність цієї іншої судової справи з даною господарською справою та об`єктивна неможливість розгляду останньої до вирішення судом зазначеної іншої справи.
При цьому, пов`язаною з даною справою є така інша справа, у якій інший суд встановлює обставини, що впливають чи можуть вплинути на подання і оцінку доказів у даній справі; в тому числі йдеться про факти, які мають преюдиціальне значення.
Під неможливістю розгляду даної справи слід розуміти неможливість для даного господарського суду самостійно встановити обставини, які встановлюються іншим судом в іншій справі.
Отже, для вирішення питання про зупинення провадження у справі господарський суд у кожному випадку повинен з`ясовувати, як пов`язана справа, яка розглядається іншим судом, а також чим обумовлюється об`єктивна неможливість розгляду даної справи.
При цьому, наявність одразу обох цих обставин може бути достатньою процесуальною підставою для застосування ст. 227 Господарського процесуального кодексу України.
Враховуючи наведене, суд першої інстанції обгрунтованого дійшов висновку, що в даній справі існує об`єктивна можливість за наявними у справі доказами встановити факти та оцінити обставини, що входять до предмету доказування у даній справі, а тому правомірно відмовив у задоволенні клопотання відповідача про зупинення провадження у даній справі.
Статтею 129 Конституції України встановлено, що основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Згідно з ч.ч. 1-3 ст. 13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. 
Відповідно до ст.ст. 76-77 Господарського процесуального кодексу України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Обов`язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.
Відповідно до частини 1 статті 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Колегія суддів апеляційної інстанції вважає, що пред`явлена позивачем вимога відповідала умовам гарантії і була надіслана в порядку та строки, встановлені гарантією, а відтак судом першої інстанції правомірно задоволено позовні вимоги у даній справі.
Згідно з ч. 1 ст. 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
У рішенні Європейського суду з прав людини "Серявін та інші проти України" (SERYAVINOTHERS v.) вказано, що усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути  належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати  обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі "Суомінен проти Фінляндії" (Suominen v. Finland), N 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі "Гірвісаарі проти Фінляндії" (Hirvisaari v. Finland), №49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року).
Зазначена правова позиція міститься у Постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 13.02.2018 у справі №910/947/17.
Відповідно до ст. 276 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Апеляційний господарський суд вважає, що рішення Господарського суду міста Києва від 28.10.2020 у справі №910/6435/20 прийнято з додержанням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги обґрунтованих висновків суду не спростовують, у зв`язку з чим оскаржуване рішення має бути залишеним без змін, а апеляційна скарга Акціонерного товариства "РВС Банк" - без задоволення.
Судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, з огляду на відмову в задоволенні апеляційної скарги, на підставі статті 129 ГПК України, покладаються на скаржника (АТ "РВС Банк").
Керуючись ст.ст. 267-271, 273, 275-276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд, -

П О С Т А Н О В И В:

1. Апеляційну скаргу Акціонерного товариства "РВС Банк" на рішення Господарського суду міста Києва від 28.10.2020 у справі №910/6435/20 залишити без задоволення.
2. Рішення Господарського суду міста Києва від 28.10.2020 у справі №910/6435/20 залишити без змін.
3. Судовий збір за подачу апеляційної скарги залишити за Акціонерним товариством "РВС Банк".
4. Поновити дію рішення Господарського суду міста Києва від 28.10.2020 у справі №910/6435/20, зупинену ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 14.12.2020
5. Матеріали справи №910/6435/20 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції у господарських справах, яким є Верховний Суд, протягом двадцяти днів з дня складення повного тексту судового рішення, відповідно до ст. 287-291 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складено - 17.02.2021. 

Головуючий суддя                                                            Л.П. Зубець 

Судді                                                                                С.О. Алданова

                                                                                А.І. Мартюк