ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/537/21 Справа № 202/7170/19 	  	Суддя у 1-й інстанції - Бєльченко Л. А. Суддя у 2-й інстанції - Городнича В. С.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 січня 2021 року                                                                м. Дніпро

колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:
головуючого - Городничої В.С.,
суддів - Лаченкової О.В., Петешенкової М.Ю.,
розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження у м.Дніпрі цивільну справу 
за апеляційною скаргою  ОСОБА_1 
на рішення Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 10 червня 2020 року 
у цивільній справі за позовом Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "АРКС" до ОСОБА_1 про відшкодування матеріальної шкоди, завданої в результаті дорожньо-транспортної пригоди,

В С Т А Н О В И Л А:

       У жовтні 2019 року позивач звернувся до суду з вищезазначеним позовом до відповідача, посилаючись на те, що 04.12.2018 року між ПрАТ «СК «АХА Страхування», правонаступником якого є ПрАТ «СК «АРКС», та ОСОБА_2 був укладений договір добровільного комплексного страхування наземного транспорту № 323816а8д від 04 грудня 2018 року.
       Відповідно до п.20 вказаного договору ПрАТ «СК «АХА Страхування» зобов`язалося відшкодувати збитки, що могли бути заподіяні у зв`язку з пошкодженням, знищенням або втратою автомобіля «Audi A6», реєстраційний номер НОМЕР_1 .
       25.12.2018року відбулася дорожньо-транспортна пригода за участю застрахованого автомобіля та автомобіля «Jeep Compass», реєстраційний номер НОМЕР_2 під керуванням відповідача. 
       Постановою Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 22.03.2019 року відповідача визнано винною у дорожньо-транспортній пригоді та притягнуто до відповідності за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП. 
       Вартість відновлювального ремонту, пошкодженого внаслідок дорожньо-транспортної пригоди автомобіля «Audi A6», реєстраційний номер НОМЕР_1 , відповідно до рахунку СТО № 50 від 09.01.2019 року склала 171 416,19 грн. 
       За вказаним страховим випадком ПрАТ «СК «АХА Страхування» складено страховий акт на підставі рахунку СТО та було визначено суму страхового відшкодування у розмірі 171 416,19 грн. 
       Страхову суму виплачено, що підтверджується платіжним дорученням № 530 458 від 24.01.2019 року. 
       З метою досудового врегулювання спору відповідачу було направлено претензію за вихідним № ЕЛ_7579 від 26.03.2019 року, однак остання добровільно суму виплаченого страхового відшкодування не сплатила.

       На підставі викладеного, просив стягнути з відповідача на свою користь суму виплаченого страхового відшкодування в розмірі 171 416,19 грн та судові витрати у справі.
       Рішенням Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 10 червня 2020 року позовні вимоги - задоволено.
       Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «АРКС» суму виплаченого страхового відшкодування у розмірі 171 416 грн. 19 коп.
       Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «АРКС» суму сплаченого судового збору у розмірі 1 921,00 грн.
Не погодившись з таким рішенням, відповідач звернулася з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просила рішення суду скасувати та відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі. 
Апеляційну скаргу мотивовано тим, що суд першої інстанції неправомірно застосував до вирішення спору у справі одночасно положення ст. 993 ЦК України, ст. 27 Закону України "Про страхування" та положення ст. 1191 ЦК України, оскільки зазначені норми регулюють різні за правовою природою відносини, а тому рішення суду підлягає скасуванню.
Зазначала про те, що суд першої інстанції необґрунтовано прийняв до уваги докази позивача стосовно визначення матеріальної шкоди, завданої в результаті ДТП, оскільки визначення останньої, відповідно до п.1.9 Методики визначення обсягу ремонтних дій при встановленні розміру матеріального збитку, заподіяного власнику колісного транспортного засобу, є виключно компетенцією судового експерта.
Позивач правом на подачу відзиву на апеляційну скаргу, передбаченим положеннями ст.360 ЦПК України, не скористався.
Відповідно до ч.13 ст.7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.
Згідно з ч.1 ст. 368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.
Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Відповідно до ч. 1 ст. 993 ЦК України, до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, у межах фактичних витрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за завдані збитки.
Відповідно до ч. 1 ст. 27 Закону України "Про страхування", до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, в межах фактичних затрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за заподіяний збиток.
Судом встановлено, що 25.12.2018 року відбулася дорожньо-транспортна пригода за участю автомобіля «Audi A6», реєстраційний номер НОМЕР_1 , та автомобіля «Jeep Compass», реєстраційний номер НОМЕР_2 , під керуванням відповідача (а.с. 12-13).
Відповідно до постанови Бабушкінського районного суду міста Дніпропетровська від 22.03.2019 року відповідача ОСОБА_1 було визнано винною у вказаній дорожньо-транспортній пригоді та притягнуто до відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП.
Цивільно-правова відповідальність власника автомобіля «Audi A6», реєстраційний номер НОМЕР_1 , на момент ДТП була застрахована у ПрАТ «СК «АХА Страхування», правонаступником якого є ПрАТ «СК «АРКС», згідно з договором добровільного комплексного страхування наземного транспорту № 323816а8д від 04.12.2018 року (а.с. 5-8).
ПрАТ «СК «АХА Страхування» на підставі звіту про оцінку вартості матеріального збитку, спричиненого власнику колісного транспортного засобу № 25/01/19 (а.с. 86-90), та на підставі рахунку СТО, було складено страховий акт (а.с. 86-94, 19).
На підставі страхового акту було здійснено виплату страхового відшкодування у розмірі 171 416,19 грн на рахунок ПП «Аеліта Моторс», що підтверджується платіжним дорученням № 530 458 від 24.01.2019 року (а.с. 23).
Судом встановлено, що цивільно-правова відповідальність відповідача на час дорожньо-транспортної пригоди не була застрахована.
Встановивши зазначені обставини, суд першої інстанції, дійшов правильного та обґрунтованого висновку про стягнення з відповідача на користь позивача суму виплаченого страхового відшкодування у розмірі 171 416,19 грн. 
Доводи відповідача в апеляційній скарзі про те, що суд першої інстанції неправомірно застосував до вирішення спору у справі одночасно положення ст. 993 ЦК України, ст. 27 Закону України "Про страхування" та положення ст. 1191 ЦК України, оскільки зазначені норми регулюють різні за правовою природою відносини, а тому рішення суду підлягає скасуванню, не спростовують факту наявності у відповідача зобов`язання з відшкодування шкоди страховику.
З матеріалів справи вбачається, що підставою для виплати страхового відшкодування став страховий акт, складений позивачем за наслідками дослідження фактичних даних та обставин ДТП, у результаті чого вказану ДТП визнано страховим випадком. 
Відповідно до частини першої статті 25 Закону України «Про страхування» здійснення страхових виплат і виплата страхового відшкодування проводиться страховиком згідно з договором страхування на підставі заяви страхувальника (його правонаступника або третіх осіб, визначених умовами страхування) і страхового акта (аварійного сертифіката), який складається страховиком або уповноваженою ним особою аварійним комісаром) у формі, що визначається страховиком.
Аналогічні положення містяться в частині першій статті 990 ЦК України.
Згідно зі ст. ст. 512, 514 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою у випадках, встановлених законом.
Таким законом, зокрема, є норми статті 993 ЦК України та статті 27 Закону України «Про страхування», відповідно до яких до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, у межах фактичних витрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за завдані збитки.
Такий перехід права вимоги від страхувальника (вигодонабувача) до страховика називається суброгацією.
Під час суброгації нового зобов`язання із відшкодування збитків не виникає, відбувається заміна кредитора: потерпілий, яким є страхувальник або вигодонабувач, передає страховику своє право вимоги до особи, відповідальної за спричинення шкоди.
Натомість регрес - це право особи, яка здійснила відшкодування шкоди, заподіяної не її діями, звернутися з вимогою про повернення виплаченого до боржника, з вини якого заподіяно шкоду. Регрес характеризується тим, що правовідношення, за яким особа здійснила відшкодування, припинилося, у зв`язку з чим виникло нове правовідношення, пов`язане саме з регресною вимогою.
Суброгація допускається у договорах майнового страхування, правовою підставою її застосування є стаття 993 ЦК України та стаття 27 Закону України «Про страхування». Право регресу регулюється частиною першою статті 1191 ЦК України.
Враховуючи викладене, правовідносини, які виникли між сторонами у цій справі, є суброгацією.
Позивач, звертаючись до суду з позовною заявою, у якості правового обґрунтування, посилався на положення ст. 993 ЦК України та ст. 27 Закону України «Про страхування».
Суд першої інстанції, ухвалюючи судове рішення про стягнення відшкодування, керувався не лише ст. 993 ЦК України та ст. 27 Закону України «Про страхування», а й ст. 1191 ЦК України, яка регламентує право зворотної вимоги (регресу), разом з тим, задовольнивши позов, правильно вирішив спір, захистивши порушені права позивача щодо виконання обов`язку сторони боржника у деліктному зобов`язанні. 
Доводи апеляційної скарги відповідача про те, що акт виконаних робіт від 14 лютого 2019 року, який міститься в матеріалах справи, не містить підпису усіх зацікавлених сторін, не спростовують встановлені судом першої інстанції обставини справи та правильність висновків суду.
Доводи відповідача в апеляційній скарзі про те, що суд першої інстанції необґрунтовано прийняв до уваги докази позивача стосовно визначення матеріальної шкоди, завданої в результаті ДТП, оскільки визначення останньої, відповідно до п.1.9 Методики визначення обсягу ремонтних дій при встановленні розміру матеріального збитку, заподіяного власнику колісного транспортного засобу, є виключно компетенцією судового експерта, не може бути прийнято судом до уваги.
Відповідно до ч.ч. 2, 3 ст. 13 ЦПК України, збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. 
Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. 
Посилаючись на необґрунтованість відмови судом першої інстанції у задоволенні клопотання про призначення у справі судової експертизи, одночасно, відповідач не порушує клопотання про призначення по справі судової експертизи у суді апеляційної інстанції.
Згідно запису технічної фіксації судового засідання від 10.06.2020 року, представник відповідача у судовому засіданні заявила клопотання про призначення експертизи, однак підставою для відмови у задоволенні, слугувало необґрунтованість заявленого клопотання та відсутність чітко сформованих питань, що мають бути порушені перед експертом. Представник не заявляла клопотання про відкладення розгляду справи з метою підготовки належного клопотання про призначення експертизи.
Посилання відповідача в апеляційній скарзі на те, що її представником в суді першої інстанції було заявлено клопотання про передачу їй пошкоджених складників КТЗ, однак суд першої інстанції проігнорував зазначене, не можуть бути прийняті судом до уваги з огляду на наступне.
Відповідно до роз`яснень, наданих у постанові Пленуму ВС України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 01.03.2013 № 4 "Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки", абз 2 п. 14, ухвалюючи рішення про стягнення на користь потерпілого відшкодування вартості майна, що не може використовуватись за призначенням, але має певну цінність, суд з урахуванням принципу диспозитивності, тобто за заявою заподіювача шкоди, одночасно повинен вирішити питання про передачу цього майна після відшкодування збитків особі, відповідальній за шкоду.
Вирішення питання про передачу майна після відшкодування збитків особі, відповідальній за шкоду вирішується за принципом диспозитивності, тобто за заявою заподіювача шкоди.
Згідно запису технічної фіксації судових засідань від 14.05.2020 року, 10.06.2020 року, представник відповідача не заявляла обгрунтованого клопотання про передачу відповідачу пошкоджених складників КТЗ. 

Приведені в апеляційній скарзі інші доводи про те, що суд не дав оцінки доказам у справі не можуть бути прийняті до уваги, оскільки вони зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх оцінці, та особистого тлумачення апелянтом норм матеріального та процесуального права.
Відповідно до ст.89 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному повному та об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.
Відповідно до рішення «Проніна проти України» № 63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року, п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пунктом 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), №4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
Таким чином, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.
Таким чином, доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, а передбачених ст. 376 ЦПК України підстав для скасування судового рішення колегією суддів не встановлено, тому оскаржуване рішення підлягає залишенню без змін.
       Згідно ст.141 ЦПК України, судові витрати, понесені відповідачем у зв`язку з переглядом судового рішення, розподілу не підлягають.
Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 382, 384 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення. 
Рішення Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 10 червня 2020 року - залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів згідно ч.3 ст.389 ЦПК України. 

Головуючий В.С.Городнича

Судді: О.В.Лаченкова

М.Ю.Петешенкова