КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
____________________________________
Справа  №366/2333/20
Апеляційне провадження
 № 22-ц/824/4092/2021                                                                                                                                                                
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
24 березня 2021 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:                         
                                    судді-доповідача                Рейнарт І.М. 
                                    суддів                                  Кирилюк Г.М., Семенюк Т.А.
 
розглянувши у порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою Акціонерного товариства «Комерційний банк «Приватбанк» на заочне рішення Іванківського районного суду Київської області від 2 грудня 2020 року (суддя Гончарук О.П.) у цивільній справі за позовом Акціонерного товариства «Комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,
 
встановив:
 
у вересні 2020 року позивач звернувся до суду з позовом про стягнення з відповідача заборгованості у розмірі 122 283грн 97коп. за кредитним договором від 13 вересня 2012р. та судових витрат. 
Мотивуючи позовні вимоги, позивач зазначав, що з метою отримання банківських послуг, відповідач підписав заяву 13 вересня 2012 року, чим підтвердив свою згоду, що підписана ним заява разом з Умовами та Правилами надання банківських послуг та Тарифами банку, які викладені на банківському сайті www.privatbank.ua, складає між ним та банком договір, що підтверджується підписом у заяві. 
Позивач стверджував, що свої зобов`язання за договором виконав в повному обсязі, надав відповідачу можливість розпоряджатися кредитними коштами на умовах, передбачених договором, та в межах встановленого кредитного ліміту, проте відповідач порушив зобов`язання за кредитним договором, у зв`язку із чим виникла заборгованість, яка станом на 31 серпня 2020р. становить 122 283грн 97коп. та складається із заборгованості за тілом кредиту у розмірі 795грн 20коп., за відсотками за користування кредитом у розмірі 117909грн 92коп., нарахованої пені за несвоєчасність виконання зобов`язання у розмірі 3 578грн 85коп.
Заочним рішенням Іванківського районного суду Київської області від 2 грудня 2020 року позов задоволено частково, стягнуто з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором у розмірі 795грн 20коп. та 21грн 02коп. судового збору. В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.
У поданій апеляційній скарзі АТ КБ «ПриватБанк» просить рішення суду скасувати в частині відмови у стягненні з відповідача заборгованості за відсотками та пенею та ухвалити в цій частині нове рішення, яким задовольнити вказані позовні вимоги у повному обсязі, в іншій частині залишити рішення суду без змін та стягнути з відповідача судові витрати.
Позивач посилається на невідповідність висновків суду обставинам справи, оскільки відповідач не оспорював укладення кредитного договору, не довів відсутність заборгованості та не заперечував проти наявності між сторонами кредитних зобов`язань. Під час підписання анкети-заяви відповідач ознайомився та погодився з Умовами та Правилами надання банківських послуг, Тарифами банку щодо умов кредитування, таким чином приєднавшись до запропонованої банком пропозиції.

Крім того, позивач вважає, що відповідач користувався коштами, погашав заборгованість, отже приєднався до Умов та правил надання банківських послуг, погоджувався із розміром боргу, в тому числі із нарахованими відсотками та неустойкою.
Також позивач зазначає, що 9 вересня 2013 року відповідачу було відкрито картковий рахунок НОМЕР_1 та видано кредитну картку, він отримав кредит у розмірі 300грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок, що у подальшому був збільшений до 800грн, що вбачається з довідки про відкриття рахунку, довідки про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної картки, виписки по рахунку, які надавалися суду в якості доказів по справі. Із виписок по рахунку чітко прослідковується, що відповідач користувався коштами, отримував їх через банкомати, а отже й отримав кредитну картку, оскільки проведення даних операцій неможливе без наявності картки. Із виписки вбачається, що відповідач знімав кредитні кошти, частково погашав заборгованість за договором і знову користувався коштами.
Позивач вважає, що суд безпідставно звільнив боржника від сплати відсотків, з урахуванням того, що відповідачем не заявлялись позовні вимоги про визнання вказаного кредитного договору недійсним або нікчемним, відзив він не подавав та не спростував доводи позовної заяви.
Відзив на апеляційну скаргу відповідачем не подано.
Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України зазначена апеляційна скарга розглядається без повідомлення учасників справи.
Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, вивчивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що вона задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.
Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що 13 вересня 2012 року ОСОБА_1 підписав анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в ПриватБанку, в якій погодився, що заява разом із пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також тарифами, становить між ним та банком договір про надання банківських послуг.
З наданого позивачем розрахунку заборгованості вбачається, що станом на 31 серпня 2020р. у відповідача наявна заборгованість за кредитним договором, яка складається із заборгованостіза тілом кредиту у розмірі 795грн 20коп., за відсотками за користування кредитом у розмірі 117 909грн 92коп. та нарахованої пені за несвоєчасність виконання зобов`язання у розмірі 3 578грн 85коп.      
Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не надано доказів, що сторонами погоджені істотні умови кредитного договору, зокрема, розмір та порядок нарахування відсотків та пені, однак поверненню банку підлягає сума, яка фактично була отримана відповідачем та не повернута в розмірі 795грн 20коп.
Рішення суду в частині задоволення позовних вимог не оскаржується, тому не є предметом апеляційного перегляду відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України.
Згідно ч. 4 ст. 203 ЦК України правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.
Частиною 1 статті 207 ЦК України, редакція якої діяла на момент укладення договору, передбачено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку.
За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї зі сторін має бути досягнуто згоди (ч. 1 ст. 638 ЦК 
                                                                                  
України).
Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Частиною 1 статті 1055 ЦК України визначено, що кредитний договір укладається у письмовій формі.
Отже, істотними умовами кредитного договору є розмір кредиту, розмір процентів, які повинен сплачувати позичальник за користування кредитом, та порядок повернення кредиту і сплати процентів.
У підтвердження своїх позовних вимог позивач надав суду першої інстанції копію анкети заяви від 13 вересня 2012 року, яка підписана ОСОБА_1 , довідку про видані кредитні картки, довідку про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної картки, розрахунок заборгованості, Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна», які не містять дати їх прийняття чи затвердження та підпис ОСОБА_1 , Витяг з Умов та Правил надання банківських послуг в ПриватБанку ресурс: Архів Умов та правил надання банківських послуг, розміщений на сайті https://privatbank.ua/terms/.
Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.
У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ «ПриватБанк»).
Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.
Згідно ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі  або  речі,  визначені  родовими ознаками,  у  такій  самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у  строк  та  в порядку, що встановлені договором.
Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
За змістом статті 1056-1 ЦК України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.
Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
За змістом статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення 
                                                                                
виконання.
Частинами першою, другою статті 551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.
Таким чином, в разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави, стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави, стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).
Однак, ні анкета-заява, підписана ОСОБА_1 , ні Умови та Правила надання банківських послуг, які надані суду позивачем, не містять розміру процентів за користування кредитом, які погодили сторони при укладенні договору.
Також у цій заяві, підписаній сторонами, відсутні умови договору про встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру.
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що в даному випадку неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила частини першої статті 634 ЦК України , оскільки Умови та Правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим АТ КБ «ПриватБанк» в період - з часу виникнення спірних правовідносин до моменту звернення до суду із вказаним позовом, тобто кредитор міг додати до позовної заяви витяг з Тарифів та витяг з Умов у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову.
За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та Правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, надані банком витяг з Тарифів та витяг з Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин.
Такі висновки відповідають правовій позиції, зазначеній у постанові Великої Палати Верховного Суду у справі 342/180/17 від 3 липня 2019 року.
За таких обставин, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції прийшов до правильного висновку, що відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі сплати процентів за користування кредитними коштами, а також відповідальність у вигляді пені за порушення термінів виконання договірних зобов`язань, а тому відсутні правові підстави для стягнення з відповідача на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованості за нарахованими процентами за користування кредитом у сумі 117 909грн 92коп. та пені у сумі 3 578грн 85коп.
Доводи апеляційної скарги, що відповідач користувався коштами, погашав заборгованість, а отже приєднався до Умов та Правил надання банківських послуг, погоджувався з розміром боргу, у тому числі із нарахованими відсотками та неустойкою, колегія суддів вважає безпідставними, так як з наданої суду першої інстанції виписки з рахунку вбачається, що відповідачем на рахунок було внесено тільки декілька платежів (20.09.2013-101,85грн, 20.10.2013-70грн, 21.11.2013-55,45грн), які не відповідали розміру щомісячного платежу, який визначений у Тарифах обслуговування кредитних карт «Універсальна», що не є підставою для висновку про погашення відповідачем кредитної заборгованості та погодження умов кредитного договору.
Відповідно до ч. 3 ст. 12 та ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Згідно ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях
Відсутність заперечень відповідача проти позовних вимог, не позбавляє позивача обов`язку надати докази у підтвердження своїх позовних вимог.
Обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.

Твердження у апеляційній скарзі про те, що відмовляючи у стягненні з відповідача відсотків у розмірі, визначеному умовами договору, суд зобов`язаний був стягнути відсотки за процентною ставкою 3% річних відповідно до положень ч. 2 ст. 625 ЦК України, не ґрунтуються на нормах процесуального права, так як таких позовних вимог у суді першої інстанції позивачем заявлено не було, а відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи.
Інші доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції повно з`ясував обставини справи, оцінив надані докази, правильно застосував норми матеріального права, не допустив порушень норм процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення спору, тому підстав для скасування рішення суду та задоволення апеляційної скарги не встановлено.
Керуючись статтями 367, 374, 375, 381-383 ЦПК України, апеляційний суд 
 
постановив:
 
апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний Банк «Приватбанк» залишити без задоволення, заочне рішення Іванківського районного суду Київської області від 2 грудня 2020 року - без змін.
Постанова набирає законної сили з моменту прийняття, оскарженню у касаційному порядку не підлягає.

Суддя-доповідач                                              І.М. Рейнарт

Судді                                                                Г.М. Кирилюк

                                                                                                 Т.А. Семенюк