27.01.21
22-ц/812/156/21
                                  
МИКОЛАЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

 
Справа № 472/1171/20 
Провадження № 22-ц/812/156/21 
 
П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 січня 2021 року Миколаївський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах : 
головуючого – Темнікової В.І.,
суддів – Бондаренко Т.З., Яворської Ж.М., 
із секретарем судового засідання – Андрієнко Л.Д.,
за участі - представника позивача - Гроднової А.М.,
представника відповідачів – Ільїна О.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Миколаєві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Веселинівського районного суду Миколаївської області від 26 листопада 2020 року, постановлену під головуванням судді Тустановського А.О. в приміщенні того ж суду, за заявою Акціонерного товариства «Кредобанк» про забезпечення позову по цивільній справі за позовом Акціонерного товариства "Кредобанк" до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором, - 

В С Т А Н О В И В :
       
26 жовтня 2020 року до суду надійшла позовна заява Акціонерного товариства «Кредобанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором № 21Ф-2016 від 28.12.2016 року, що становить 1 198 772,88 грн. Підставою для пред`явлення вказаного позову зазначено те, що відповідач не виконує зобов`язання за кредитним договором, ухиляється від сплати заборгованості за кредитом. 
       Ухвалою Веселинівського районного суду Миколаївської області від 18 листопада 2020 року було відкрито провадження по цивільній справі та призначено справу до судового розгляду на 02 грудня 2020 року.
       24 листопада 2020 року від АТ «Кредобанк» надійшла заява про забезпечення позову шляхом накладення арешту на нерухоме майно, яке належить ОСОБА_1 , а саме: - житловий будинок АДРЕСА_1 , загальною площею: 163,5кв.м, житлова площа: 71,3кв.м, з господарськими будівлями та спорудами, який належить йому на підставі Договору дарування № 373 від 28.11.2019 року; та на житловий будинок АДРЕСА_2 , загальна вартість нерухомого майна: 199991,00 грн., що належить ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу № 1450 від 29.07.2008 року. 
       Заява про забезпечення позову мотивована тим, що відповідач протягом досить тривалого часу виконував умови кредитного договору, хоча протягом дії кредитного договору з його боку допускалися прострочення чергових платежів. Потім відповідач почав оскаржувати умови кредитного договору у судовому порядку, не наводячи аргументованих доказів. Сплачувати заборгованість відмовляється, тому виникла необхідність застосувати заходи забезпечення позову для припинення дій ОСОБА_1 , які можуть утруднити виконання майбутнього рішення суду чи зробити його виконання неможливим.
       Відповідно до розрахунку заборгованості по кредитному договору № 21Ф-2016 від 28.12.2016р. станом на 25.09.2020р. заборгованість ОСОБА_1 перед АТ «Кредобанк» становить 1 198 772, 88 грн. та складається із заборгованості за тілом кредиту - 1186317,98 грн. та заборгованості за відсотками-12454, 90 грн.
       Враховуючи вищезазначене, вважає, що відповідач і в майбутньому буде ухилятись від своїх грошових зобов`язань за кредитним договором № 21Ф-2016 від 28.12.2016 р., так як в судовому засіданні по справі № 490/3225/20 відповідач стверджував, що сплачувати заборгованість не збирається.
       Для забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором № 21Ф-2016 від 28.12.2016 р. між ПАТ «Кредобанк» та ОСОБА_1 29.09.2016 р. було укладено договір іпотеки № 1339. Предметом іпотеки є об`єкти нерухомого майна: житловий будинок загальною площею - 153,0кв.м, житловою площею - 115,2кв.м з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 та належить іпотекодавцю на праві власності на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Добриновою Л.А. 29.07.2008 р., зареєстрованого в реєстрі за № 1450. та земельна ділянка площею 0,1000 га, цільове призначення: для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд, з кадастровим номером: 4810137200:12:030:0017, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 та належить іпотекодавцю на праві власності на земельну ділянку серія ЯК № 798214 від 19.02.2010 року.
       Позивач вважає, що застосування забезпечення позову шляхом накладення арешту на іпотечне майно є недоцільним, так як на це нерухоме майно вже накладено обтяження заборони відчужувати, а накладення арешту на додаткове майно у даному випадку є необхідним заходом, що гарантуватиме виконання рішення суду в майбутньому.
       Також АТ «Кредобанк» зазначає, що відповідно до витягу із Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек № 229894134 від 27.10.2020р. ОСОБА_1 на праві власності належить додаткове нерухоме майно, а саме: житловий будинок АДРЕСА_1 ; загальною площею: 163,5кв.м, житлова площа: 73,1кв.м з господарськими будівлями та спорудами, земельна ділянка місця розташування, кадастровий номер 4824284001:08:042:0023, площею 0,192 га, форма власності: приватна, на підставі договору дарування № 373 від 28.11.2019 р.; та житловий будинок АДРЕСА_2 ; загальна вартість нерухомого майна: 199991,00 грн, форма власності: приватна, частка власності: 1/1, на підставі Договору купівлі-продажу № 1450 від 29.07.2008 р.
       Ринкова вартість житлового будинку (загальною площею: близько 163,5 кв.м. в Миколаївська обл., Матвїівський р-н., с. Степове) станом на 16.11.2020 р. становить від 900 000 грн до 1200000 грн, потрібно зважати на наявний зовнішній та внутрішній стан будинку і територіальне розташування об`єкту.
       Ринкова вартість житлового будинку (в Миколаївська обл. Матвіївський р-н.) станом на 16.11.2020 р. становить від 240000 грн. до 800000 грн., потрібно зважати на наявний зовнішній стан будинку і тер иторіальне розташування об`єкту.        
       Суми від реалізації додаткового нерухомого майна, яке має у власності відповідач, вистачить для погашення всієї суми заборгованості за Кредитним Договором №21Ф-2016 від 28.12.2016 р.        
       Враховуючи зазначені обставини, АТ «Кредобанк» вважає, що на даний час є всі підстави припускати, що не вжиття заходів забезпечення позову може утруднити або зробити неможливим виконання рішення суду в подальшому, а отже застосування вказаного у заяві заходу відповідатиме його призначенню та меті застосування.
       Ухвалою Веселинівського районного суду Миколаївської області від 26 листопада 2020 року заяву АТ «Кредобанк» про забезпечення позову задоволено частково.
       Заборонено ОСОБА_1 вчиняти будь-які дії щодо відчуження житлового будинку, загальною площею 163,5 кв.м., що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 1972929248242, земельна ділянка місця розташування (кадастровий номер: 4824284001:08:042:0023), що належить ОСОБА_1 (ІПН: НОМЕР_1 ) на праві приватної власності.
       Не погодившись із вказаною ухвалою суду, відповідач ОСОБА_1 через свого представника – адвоката Ільїна О.В. звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просив скасувати ухвалу Веселинівського районного суду Миколаївської області від 26 листопада 2020 року, та прийняти нове рішення про відмову у задоволенні заяви АТ «Кредобанк» про забезпечення позову у повному обсязі. 
       В апеляційній скарзі ОСОБА_1 зазначає, що суд першої інстанції постановляючи оскаржувану ухвалу не мотивував з посиланням на належні та допустимі докази, у чому саме полягають дії відповідача щодо будинку АДРЕСА_1 , які можуть спричинити неможливість виконання рішення суду про стягнення на користь позивача коштів, у разі задоволення відповідних позовних вимог.
       Також, суд першої інстанції не взяв до уваги, що між вжитими оскаржуваною ухвалою заходами забезпечення позову та позовними вимогами, на забезпечення яких вони вживаються і з якими позивач звернувся до суду, відсутній зв`язок (тобто, заходи забезпечення позову не відповідають позовним вимогам), оскільки, предметом спору, який на момент подання до суду заяви про забезпечення позову, було визначено грошові кошти на суму 1 198 772,88 грн. Тобто, у випадку задоволення зазначених позовних вимог на апелянта буде покладатися обов`язок здійснити перерахування відповідної суми на користь позивача. З огляду на зазначене, застосування заходів забезпечення позову у цьому випадку, мало обумовлюватися необхідністю збереження такого рівня фінансової забезпеченості апелянта, який гарантував би у майбутньому виконання можливого рішення суду про задоволення відповідних позовних вимог. При цьому, забезпечення позову про стягнення коштів мало обумовлюватися недобросовісними діями апелянта, спрямованими на створення фінансової нездатності останнього сплатити позивачу кошти у розмірі 1 198 772,88 грн, у разі задоволення його позовних вимог.
       Проте, вживаючи заходи забезпечення щодо житлового будинку, суд першої інстанції не взяв до уваги, що зазначене майно не є предметом позову, який розглядається в суді, та не урахував, що між такими заходами та позовною вимогою про стягнення коштів з відповідачів відсутній зв`язок.
       Тому апелянт вважає, що дійсною метою звернення позивачем до суду із заявою про забезпечення позову було створення йому перешкод у його можливості розпоряджатися нерухомим майном, як законним власником такого.
       На думку апелянта, постановляючи оскаржувану ухвалу, Веселинівський районний суд Миколаївської області у порушення ч. 5 ст. 263 ЦПК України не здійснив повного та всебічного дослідження обставин, що мали значення при вирішенні питання про застосування заходів забезпечення позову, а також, всупереч ч. 8 ст. 153, п. З ч. 1 ст. 260 ЦПК України не вказав в оскаржуваній ухвалі підстави застосування відповідних заходів, обмежившись посиланням на наявність загрози ускладнення виконання можливого рішення суду, що свідчить про незаконність такої ухвали та наявність підстав для її скасування.
       Крім того, у порушення норм процесуального законодавства на думку відповідача ОСОБА_1 суд не обґрунтував з посиланням на досліджені ним докази, яким чином відчуження житлового будинку створює чи може створити загрозу ускладнення чи унеможливлення виконання можливого рішення суду; не мотивував, яким чином незастосування щодо нерухомого майна заходів забезпечення може вплинути на неможливість виконання рішення суду про стягнення коштів з відповідачів.
       Тобто, відповідач зазначає, що судом було безпідставно та усупереч вимогам чинного законодавства вжито заходи забезпечення щодо його майна - житлового будинку, що його необґрунтовано обмежено у його праві власності щодо нерухомого майна, а отже, було порушено гарантії, передбачені, зокрема, ст. 41 Конституції України, ст. ст. 319, 321 ЦК України.
       Отже, позивачем не було належним чином доведено, що невжиття заходів забезпечення позову може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду, а сама заява про забезпечення позову містить лише припущення позивача, що оскільки апелянт частково не виконує умови кредитного договору та оскаржує окремі його пункти в суді, то це свідчить про те, що позивач не буде виконувати у подальшу рішення суду у разі задоволення позовної заяви.
       Вказує, що за ним дійсно зареєстровано 2 житлових будинки, а саме: житловий будинок АДРЕСА_1 загальною площею 163,5 кв.м. та житловий будинок АДРЕСА_2 загальною площею 153,00 кв.м., який перебуває в іпотеці у позивача, про що також зазначено у оскаржуваній ухвалі та заяві про забезпечення позову.
       Також звертає увагу, що станом на 09.12.2020 року вартість предмету іпотеки складає 1 506 940,00 гривень, що підтверджується висновком про оцінку майна від 09.12.2020 року (оцінювач СПД ОСОБА_3 ). Даний доказ (висновок про вартість майна), надати суду першої інстанції не було можливим через те, що розгляд заяви про забезпечення позову відбувся без участі та без виклику відповідача. 
       Враховуючи вартість предмета іпотеки, грошових коштів від реалізації останнього буде достатньо для задоволення вимог позивача (іпотекодержателя) у повному обсязі, тому вважає, що у даному випадку суд першої інстанції вийшов за межі співмірності заявлених позовних вимог з забезпеченням позову.
Також, вказує, що в заяві про забезпечення позову АТ «Кредобанк» просив забезпечити позовну заяву, шляхом накладення арешту на вищевказане майно, проте суд першої інстанції чомусь вийшов за межі заявлених вимог про накладання арешту на майно апелянта та постановив ухвалу, якою заборонив останньому вчиняти будь-які дії, щодо відчуження житлового будинку АДРЕСА_1 загальною площею 163,5 кв.м., що належить ОСОБА_1 на праві приватної власності.
Враховуючи викладене, ОСОБА_1 вважає ухвалу Веселинівського районного суду Миколаївської області від 26 листопада 2020 року незаконною, та просить її скасувати.
Від позивача надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому він просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а ухвалу суду без змін, вважаючи її законною та обґрунтованою.
В судовому засіданні представник відповідачів підтримав доводи апеляційної скарги, просив її задовольнити, надавши пояснення аналогічні змісту апеляційної скарги.
Представник позивача не визнала доводи апеляційної скарги, просила залишити її без задоволення, а ухвалу суду без змін, вважаючи її законною та обґрунтованою, надавши пояснення аналогічні змісту відзиву на апеляційну скаргу.
Заслухавши доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ч. 1 ст. 2 ЦПК України).
Відповідно до положень частин 1, 2, 3, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Згідно із вимогами ч. 1  ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.
Ухвала суду вказаним положенням закону відповідає.
Так, постановляючи ухвалу у справі, суд, проаналізувавши положення ст. ст. 149, 150, 153 ЦПК України, роз`яснення, викладені в п.4 постанови Пленуму Верховного суду України №9 від 22.12.2006 р. "Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову", зміст позовних вимог, виходячи із співмірності заходів забезпечення позову заявленим позовним вимогам і відповідності виду забезпечення позову позовним вимогам, дійшов висновку, що заява  позивача про забезпечення позову підлягає частковому задоволенню.
При цьому суд виходив з того, що оскільки АТ «Кредобанк» просить накласти арешт на майно, а саме на житловий будинок АДРЕСА_2 , яке вже є іпотечне, то накладати арешт на дане майно не має потреби.
Щодо вимог про накладення арешту на житловий будинок, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , то суд дійшов висновку, що в цій частині заява підлягає частковому задоволенню, оскільки у суду є всі підстави вважати, що невжиття заходів забезпечення позову може утруднити або зробити неможливим виконання рішення суду у разі задоволення позовних вимог. Разом з тим, враховуючи співмірність заходів забезпечення позову заявленим позовним вимогам, ефективність виду забезпечення позову, ефективність захисту оспорюваних прав та інтересів позивача, враховуючи також необхідність у створенні умов для не порушення прав відповідача, як власника майна у зв`язку з його використовуванням, суд вважав, що достатнім та ефективним видом забезпечення позову буде заборона відповідачу вчиняти дії щодо відчуження житлового будинку.
Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції з наступних підстав.
Європейський суд з прав людини нагадує, що стаття 13 Конвенції гарантує наявність на національному рівні засобу правового захисту для реалізації прав і свобод, визначених у Конвенції, у якій би формі вони не забезпечувались у національному правовому полі.
Сфера зобов`язань Договірних держав за статтею 13 Конвенції коливається в залежності від природи скарги заявника; проте засіб юридичного захисту, якого вимагає стаття 13, має бути ефективним, як на практиці, так і за законом (Кудла проти Польщі, N 30210/96, п. 157, ECHR 2000-XI). Існування такого засобу повинно бути достатнім не тільки в теорії, але й на практиці, без чого йому бракуватиме необхідної доступності та ефективності (див., крім іншого, Міфсуд проти Франції [GC], N 57220/00, ECHR 2002-VIII) (Рішення від 29 червня 2006 року у справі «Пантелеєнко проти України», заява N 11901/02 Страсбург).
У рішенні від 31 липня 2003 року у справі (Дорани проти Ірландії) Європейський суд з прав людини зазначив, що поняття «ефективний засіб» передбачає запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права.
При цьому, як наголошується у рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Салах Шейх проти Нідерландів» ефективний засіб - це запобігання тому, щоб відбулося виконання заходів, які суперечать Конвенції, або настала подія, наслідки якої будуть незворотними. При вирішенні справи «Каіч та інші проти Хорватії» (рішення від 17 липня 2008 року), Європейський Суд з прав людини вказав, що для Конвенції було б неприйнятно, якби стаття 13 декларувала право на ефективний засіб захисту але без його практичного застосування. Таким чином, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права.
Відповідно до положень ст. 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи  має право вжити заходів забезпечення позову, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.
Відповідно до п. 6 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 22.12.2006 року «Про практику застосування судами процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову», особам, які беруть участь у справі, має бути гарантована реальна можливість захистити свої права при вирішенні заяви про забезпечення позову.
Види забезпечення позову, які може вжити суд, передбачені ч.1 ст. 150 ЦПК України, згідно якої позов забезпечується накладенням арешту на майно та грошові кошти, а також забороною вчиняти певні дії, в тому числі іншим особам. Суд може застосувати кілька видів забезпечення позову (ч.2 ст.150 ЦПК України).
Згідно ч.3 ст. 150 ЦПК України заходи забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами. 
Відповідно до ч.5 ст. 153 ЦПК України залежно від обставин справи суд може забезпечити позов повністю або частково.
Інститут забезпечення позову є особливим видом судової юрисдикції, яка має свою процесуальну форму, і з цих підстав забезпечення позову розглядається як вимога, яка характеризується своєю універсальністю, охоронною функцією, превентивністю, імперативністю та обов`язковістю. 
Поняття забезпечення позову визначається, як встановлені законом тимчасові процесуальні дії примусового характеру у вигляді обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних з ним інших осіб, що застосовуються судом та гарантують або можуть гарантувати зацікавленій особі виконання ухваленого на її користь судового рішення або ефективний захист її прав.
Метою забезпечення позову є охорона матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку інших учасників з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, у випадку прийняття його на користь позивача, в тому числі для попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення. 
Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням розумності, доведеності і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду чи утруднення ефективного захисту прав позивача в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.
Крім цього, вирішуючи питання про забезпечення позову та виходячи з приписів ст. ст. 11,12,81 ЦПК України (змагальність сторін та пропорційність у цивільному судочинстві, обов`язок доказування і подання доказів), суд також має здійснити оцінку обґрунтованості доводів протилежної сторони (відповідача) щодо відсутності підстав та необхідності вжиття відповідних заходів забезпечення позову з урахуванням, зокрема, того, чи порушує вжиття відповідних заходів забезпечення позову права відповідача, а відповідно чи порушується при цьому баланс інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу та яким чином; чи спроможний відповідач фактично (реально) виконати судове рішення в разі задоволення позову, чи не призведе невжиття заявленого заходу забезпечення позову до порушення вимоги щодо справедливого та ефективного захисту порушених прав та чи спроможний позивач захистити їх в межах одного цього судового провадження за його позовом без нових звернень до суду, якщо захід забезпечення позову не буде вжито судом.
Пункт 4 постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 22 грудня 2006 року «Про практику застосування судами процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» зобов`язує суд, розглядаючи заяву про забезпечення позову з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, тільки пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову, а також з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача та відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. При встановленні зазначеної відповідності слід враховувати, що вжиті заходи не повинні перешкоджати господарській діяльності юридичної особи або фізичної особи, яка здійснює таку діяльність і зареєстрована відповідно до закону як підприємець. Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів. Тобто, вирішуючи дане питання суд повинен враховувати інтереси всіх учасників процесу, в тому числі позивача і відповідача.
Отже, умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, що має бути підтверджено доказами наявності фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного заходу до забезпечення позову.
Заходи забезпечення позову повинні бути співмірними із заявленими позивачем вимогами. Співмірність передбачає співвідношення негативних наслідків від вжиття заходів про забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду.
Як убачається з матеріалів справи позивачем заявлено позов про стягнення з відповідачів заборгованості за кредитним договором № 21Ф-2016 від 28.12.2016 року, що становить 1 198 772,88 грн.
При цьому позовні вимоги обґрунтовані тим, що 28 грудня 2016р. між АТ «Кредобанк» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № 21Ф-2016, відповідно до якого останній отримав кредитні кошти у розмірі 1240000 грн. для придбання нерухомості, що знаходиться за адресою- АДРЕСА_3 .
04 січня 2017р. між ТОВ «Компанія «Парадіз» та ОСОБА_1 було укладено договір купівлі-продажу №5 квартири АДРЕСА_4 , яка складається з 3 кімнат.
Для забезпечення виконання зобов`язання за кредитним договором 29 грудня 2016р. між АТ «Кредобанк» та ОСОБА_1 було укладено договір іпотеки, за яким предметом іпотеки є житловий будинок загальною площею - 153,0кв.м, житловою площею - 115,2кв.м з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 та належить іпотекодавцю на праві власності на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Добриновою Л.А. 29.07.2008 р., зареєстрованого в реєстрі за № 1450. та земельна ділянка площею 0,1000 га, цільове призначення: для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд, з кадастровим номером: 4810137200:12:030:0017, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 та належить іпотекодавцю на праві власності на земельну ділянку серія ЯК № 798214 від 19.02.2010 року.
Крім того, для забезпечення виконання зобов`язання за кредитним договором 28 грудня 2016р. між АТ «Кредобанк» та ОСОБА_2 було укладено договір поруки.
Оскільки відповідач ОСОБА_1 не виконує належним чином зобов`язання за кредитним договором, ухиляється від сплати заборгованості за кредитом, яка станом на 25.09.2020р. становить 1 198 772, 88 грн. та складається із заборгованості за тілом кредиту - 1186317,98 грн. та заборгованості за відсотками-12454, 90 грн., позивач просить стягнути з відповідачів заборгованості за кредитним договором № 21Ф-2016 від 28.12.2016 року, що становить 1 198 772,88 грн.
Відповідачі даний позов не визнають. Крім того, в провадженні суду у іншій справі знаходиться також позов ОСОБА_1 до АТ «Кредобанк» про визнання недійсними умов кредитного договору № 21Ф-2016 від 28.12.2016 року.
З вище викладеного вбачається, що між сторонами дійсно існує спір, зокрема, щодо стягнення заборгованості за кредитним договором № 21Ф-2016 від 28.12.2016 року у сумі 1 198 772,88 грн.
Слід також зазначити, що під час вирішення питання щодо забезпечення позову, обґрунтованість позову не досліджується, адже питання обґрунтованості заявлених позовних вимог є предметом дослідження судом під час розгляду спору по суті і не вирішується ним під час розгляду заяви про забезпечення позову. Суд повинен лише пересвідчиться, що між сторонами виник спір.
Частково задовольняючи заяву про забезпечення позову суд виходив з того, що накладати арешт на житловий будинок АДРЕСА_2 , не має потреби, так як воно вже перебуває в іпотеці у АТ «Кредобанк».
В цій частині ухвала суду ніким із учасників процесу не оскаржується, а тому не переглядається апеляційним судом.
Щодо вимог про накладення арешту на житловий будинок, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , то суд дійшов правильного висновку, що в цій частині заява підлягає частковому задоволенню, оскільки у суду є всі підстави вважати, що невжиття заходів забезпечення позову може утруднити або зробити неможливим виконання рішення суду у разі задоволення позовних вимог. Разом з тим, враховуючи співмірність заходів забезпечення позову заявленим позовним вимогам, ефективність виду забезпечення позову, ефективність захисту оспорюваних прав та інтересів позивача, враховуючи також необхідність у створенні умов для не порушення прав відповідача, як власника майна у зв`язку з його використовуванням, суд вважав, що достатнім та ефективним видом забезпечення позову буде заборона відповідачу вчиняти дії щодо відчуження житлового будинку.
Враховуючи наведені вище обставини та вимоги законодавства, суд дійшов обґрунтованого висновку про необхідність застосування саме такого виду забезпечення позову.
Таке забезпечення позову не порушує принципів змагальності і процесуального рівноправ`я сторін, оскільки мета забезпечення позову - це хоча і негайні, проте тимчасові заходи, направлені на недопущення утруднення чи неможливості виконання судового акту, а також перешкоджання спричинення значної шкоди позивачу.
При цьому, приймаючи остаточне судове рішення у справі, колегія суддів враховує також те, що положення ст. 149 діючого ЦПК України на відміну від положень ст. 151 ЦПК України в попередній редакції передбачають, що забезпечення позову допускається, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити не тільки виконання рішення суду, але й ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся до суду.
Матеріали справи свідчать, що застосований судом першої інстанції спосіб забезпечення позову відповідає також вимогам співмірності, а невжиття заходів забезпечення позову, може ускладнити виконання у подальшому рішення суду у разі задоволення позову, а також ускладнити чи унеможливити ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивачів, за захистом яких вони звернулися до суду.
З урахуванням викладеного доводи апеляційної скарги про те, що судом не було враховано, що будинок, щодо якого судом вжито такий захід забезпечення позову як заборона його відчуження, не є предметом спору у даній справі, що обраний спосіб забезпечення позову не є співмірним із заявленими позовними вимогами, що на думку апелянта унеможливлює застосування такого способу забезпечення позову, не відповідають обставинам справи та законодавству, яке регулює питання забезпечення позову, наведеним вище, а тому не є підставою для скасування чи зміни ухвали суду.

Безпідставними є також посилання апелянта на те, що суд, заборонивши ОСОБА_1 вчиняти будь-які дії, щодо відчуження житлового будинку АДРЕСА_1 загальною площею 163,5кв.м, вийшов за межі заявлених вимог, зазначених в заяві про забезпечення позову, так як позивач просив забезпечити позов шляхом накладення арешту на цей будинок, оскільки цивільно - процесуальним законом не передбачено заборони часткового задоволення вимог позивача чи заявника з урахуванням конкретних обставин справи ,в тому числі і при вирішенні вимог про забезпечення позову.
В даному випадку, враховуючи мету застосування заходу забезпечення позову, суд вважав, що не має потреби в обмеженні в користуванні цим будинком, оскільки для найменшого порушення інтересів відповідача та збереження нерухомого майна обґрунтованою може бути визнана лише заборона відчуження такого нерухомого майна без позбавлення відповідача та інших осіб права користування ним. А отже, застосовувати щодо нерухомого майна такий спосіб забезпечення позову, як арешт (у класичному розумінні, що передбачає обмеження права користування) видається неправильним. Тобто, таким чином, суд фактично конкретизував дію в чому полягає арешт нерухомого майна, вказавши саме про заборону на відчуження, що повинно виключити можливість обмеження права користування нерухомим майном у повному обсязі. 
Не погоджується колегія суддів також з посиланням апелянта на порушення судом положень закону щодо його права володіння і розпоряджання власністю у вигляді нерухомого майна, оскільки воно не ґрунтуються на законі.
Відповідно до ч.2 ст. 321 ЦК України особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Оскільки цивільний процесуальний закон, а саме ст. ст. 149-150 ЦПК України передбачає можливість обмеження особи у здійсненні права власності при вжитті заходів забезпечення цивільного позову, зокрема, шляхом накладення арешту на майно, то такі дії суду відповідають приписам Конституції України і діючому законодавству.
При цьому, колегія суддів враховує, що в даному випадку відповідно до вимог цивільного процесуального законодавства суд вирішив лише процедурне питання про забезпечення позовних вимог, не позбавляючи ОСОБА_1 права власності на належне йому нерухоме майно. Заборона ОСОБА_1 вчиняти будь-які дії щодо відчуження житлового будинку, загальною площею 163,5 кв.м., що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , за своїм змістом полягає виключно у обмеженні права особи розпорядитися майном (провести його відчуження), проте не позбавляє скаржника права володіння і користування цим майном.
Це ж стосується посилань скаржника на порушення його права на мирне володіння майном, передбачене ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, згідно якого кожен має право мирно володіти своїм майном і ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.
Дана норма дозволяє втручатися у здійснення особою права власності і обмежувати його згідно закону, в тому числі для захисту прав і свобод інших осіб, якщо таке втручання було пропорційним. 
В даному випадку втручання у право власності скаржника у вигляді обмеження його права на відчуження нерухомого майна здійснене згідно із законом і є пропорційним переслідуваній меті, оскільки здійснене для захисту прав і свобод інших осіб. 
Приймаючи рішення у справі, колегія суддів враховує також те, що перебування іншого нерухомого майна відповідача в іпотеці у позивача та його вартість з урахуванням конкретних обставин у справі не є безумовною підставою для не вжиття додаткових заходів забезпечення позову у визначений судом спосіб.
Що стосується висновку про оцінку майна щодо житлового будинку ОСОБА_1 , який перебуває в іпотеці, яка станом на 09 грудня 2020р. складає 1 506 940, 00 грн., то слід зазначити, що висновок про оцінку майна дійсний тільки 6 місяців. При цьому в договорі іпотеки від 29 грудня 2016р. зазначено, що згідно висновку оцінювала станом на 09 грудня 2016р. ринкова вартість житлового будинку складала 2 239 500грн., а земельної ділянки-140 400грн., проте сторони визначили загальну заставну вартість предмета іпотеки у сумі 1 889 880грн., з яких вартість будинку 1 791 600грн., а земельної ділянки – 98 280грн., що свідчить про те вартість житлового будинку, переданого в іпотеку, змінюється в сторону зменшення, що дає підстави для обґрунтованого припущення, що після спливу ще деякого строку дії висновку про оцінку майна, житловий будинок може втратити свою ринкову вартість та цінність у встановленому розмірі або навпаки збільшитись у вартості.
Заслуговують на увагу також посилання представника позивача на те, що на даний час позивач, враховуючи конкретні обставини у справі, не може скористатися таким законним способом забезпечення виконання договірних зобов`язань як звернення стягнення на предмет іпотеки.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
Проаналізувавши всі викладені вище обставини у справі та законодавство, яке регулює спірні правовідносини, а також те, що інші доводи апеляційної скарги, виходячи з конкретних обставин по справі, також не є підставою для задоволення апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що в силу положень  ст. 375 ЦПК України підстави для скасування ухвали суду відсутні.
Керуючись статтями 367, 368, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд,-
ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Ухвалу Веселинівського районного суду Миколаївської області від 26 листопада 2020 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку у випадках, передбачених статтею 389 ЦПК України, протягом тридцяти днів до Верховного Суду, починаючи з дня складення повного судового рішення.

Головуючий                                                В.І. Темнікова

Судді:                                                        Т.З. Бондаренко

        Ж.М. Яворська

Повний текст постанови складено 28 січня 2021 року