УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
15 березня 2021 року
м. Київ
справа №229/2345/16-к
провадження № 51-1303ск21
 
Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду (далі – Суд, колегія суддів) у складі:

головуючого                       ОСОБА_1 , 
суддів:                                  ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянув касаційну скаргу представника потерпілої ОСОБА_4 – адвоката ОСОБА_5 на вирок Дружківського міського суду Донецької області від 30 липня 2020 року та ухвалу Донецького апеляційного суду від 08 грудня 2020 року щодо 
 
ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця Республіки Киргистан Ленінського району м. Фрунзе, громадянина України, який проживає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого
 
засудженого за вчинення злочину, передбаченого ч. 2 ст. 121 Кримінального кодексу України (далі – КК), і
ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст оскаржуваних судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
Вироком Дружківського міського суду Донецької області від 30 липня 2020 року ОСОБА_6 визнано винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК та призначено йому покарання у виді позбавлення волі на строк 9 років.
На підставі ч. 5 ст. 72 КК ОСОБА_6 в строк відбування покарання зараховано строк попереднього ув`язнення з 21 квітня 2016 року до 30 липня 2020 року включно з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.
Вирішено питання щодо речових доказів.
Позовну заяву потерпілої ОСОБА_4 про стягнення матеріальної та моральної шкоди залишено без розгляду.
Ухвалою Донецького апеляційного суду від 08 грудня 2020 року вказаний вирок місцевого суду залишено без змін.
Судами встановлено, що прапорщик військової служби за контрактом ОСОБА_6 , з 24 грудня 2015 року проходив військову службу на посаді головного старшини управління батальйону ВЧ п/ НОМЕР_1 , підрозділ якого розташований в АДРЕСА_2 .
09 березня 2016 року приблизно о 00 годині 30 хвилин (більш точний час в ході досудового розслідування не встановлено) старший лейтенант ОСОБА_7 , призначений наказом Командувача військ оперативного командування « ІНФОРМАЦІЯ_2 » (по особовому складу) №103 від 24.11.2015 року, командиром роти вогневої підтримки в/ч п/п НОМЕР_2 , знаходячись біля будинку АДРЕСА_3 , в стані алкогольного сп`яніння, почав виказувати неповагу до ОСОБА_6 , після чого на ґрунті раптово виниклих неприязних стосунків між ОСОБА_6 та ОСОБА_8 виникла словесна сварка, в результаті якої не бажаючи настання смерті потерпілому, діючи умисно, з мотивів особистої неприязні, ОСОБА_6 почав в хаотичному порядку наносити множинні удари кулаками обох рук та взутими в берці ногами в область грудної клітини, голови ОСОБА_8 , чим завдав потерпілому тяжкі тілесні ушкодження від яких останній помер приблизно о 02 годин 00 хвилин 09 березня 2016 року. Потім ОСОБА_6 , з метою приховування скоєного ним злочину, спільно з військовослужбовцями військової частини - польова пошта НОМЕР_2 вивезли тіло ОСОБА_8 на відкриту ділянку місцевості, розташованої ліворуч (в напрямку м. Донецьк) від траси Слов`янськ-Донецьк, де закопали тіло потерпілого, чим приховав скоєний ним злочин.
Вимоги касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі представник потерпілої ОСОБА_5 , посилаючись на невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, істотне порушення вимог кримінального процесуального закону та невідповідність призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого, просить скасувати судові рішення і призначити новий судовий розгляд у суді першої інстанції. Зазначає, що призначене ОСОБА_6 покарання не відповідає ст. 65 КК. Свої вимоги мотивує тим, що суд при призначенні ОСОБА_6 покарання не в повній мірі врахував ступінь тяжкості вчиненого ним злочину, а саме те, що він вчинив тяжкий злочин проти життя та здоров`я особи, спосіб та обстановку вчинення злочину, зокрема, нанесення засудженим багаточисельної кількості ударів потерпілому, мотив та мету злочину, особу потерпілого, тяжкість незворотних наслідків, які настали, поведінку ОСОБА_6 після вчинення злочину. Стверджує, що факт перебування потерпілого ОСОБА_8 у стані алкогольного сп`яніння є недоведеним.
Мотиви Суду
Колегія суддів перевірила доводи касаційної скарги, додані до неї судові рішення та дійшла висновку, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити з огляду на таке.
Згідно зі ст. 433 Кримінального процесуального кодексу України (далі – КПК) суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги. При цьому він перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу. 
При перевірці доводів, наведених у касаційній скарзі, колегія суддів виходить із фактичних обставин, установлених місцевим та апеляційним судами.
Відповідно до ч. 1 ст. 438 КПК підставами для скасування або зміни судових рішень є: істотне порушення вимог кримінального процесуального закону (ст. 412 КПК); неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність (ст. 413 КПК); невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого (ст. 414 КПК).
Висновок суду щодо доведеності винуватості ОСОБА_6 у вчиненні злочину та правильність кваліфікації його дій за ч. 2 ст. 121 КК в касаційній скарзі не оспорюються.
Представник потерпілого у касаційній скарзі посилається на істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, які стосуються фактичних обставин справи, що не є предметом касаційного суду. 
Посилання в касаційній скарзі представника потерпілої на невідповідність призначеного покарання тяжкості вчиненого ОСОБА_6 злочину та особі обвинуваченого через м`якість є безпідставними з огляду на таке.
Відповідно до статей 50, 65 КК особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації покарання має бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. При виборі покарання мають значення й повинні братися до уваги обставини, які його пом`якшують та обтяжують. 
Статті 65-73 КК є кримінально-правовими нормами, що визначають загальні засади та правила призначення покарання. 
Питання призначення покарання та звільнення від його відбування визначають форму реалізації кримінальної відповідальності в кожному конкретному випадку з огляду на суспільну небезпечність і характер кримінального правопорушення, обставини справи, особу винного, а також обставини, що пом`якшують або обтяжують покарання тощо.
Вирішення цих питань належить до дискреційних повноважень суду, що розглядає кримінальне провадження по суті, який і повинен з урахуванням всіх перелічених вище обставин визначити вид і розмір покарання та ухвалити рішення.
Разом із тим, дискреційні повноваження суду щодо призначення покарання або прийняття рішення про звільнення від його відбування мають межі, визначені змістом статей 409, 414, 438 КПК, які передбачають повноваження судів апеляційної та касаційної інстанцій скасувати або змінити судове рішення у зв`язку з невідповідністю призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого, зокрема, коли покарання за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.
Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.
Як вбачається з вироку суду першої інстанції, при призначенні покарання ОСОБА_6 суд з достатньою повнотою врахував характер та ступінь тяжкості вчиненого ним злочину, який відповідно до ст. 12 КК є тяжким, дані про особу винного, який вперше притягується до кримінальної відповідальності, на час вчинення злочину проходив військову службу, являється учасником АТО, за місцем проходження військової служби характеризується позитивно, відсутність пом`якшуючих та обтяжуючих обставин. Крім того, судом враховано і нанесення потерпілому великої кількості ударів та приховування злочину.
З урахуванням наведеного, суд першої інстанції не порушив загальних засад призначення покарання, встановлених КК, і дійшов правильного висновку про необхідність призначення засудженому покарання ближче до максимальної межі санкції статті, за якою ОСОБА_6 засуджено. Так, відповідно до санкції ч. 2 ст. 121 КК особі може бути призначено покарання у виді позбавлення волі на строк від семи до десяти років. ОСОБА_6 у цьому кримінальному провадженні призначено покарання у виді дев`яти років позбавлення волі. Своє рішення місцевий суд належним чином мотивував. 
Апеляційний суд під час розгляду кримінального провадження в апеляційному порядку перевірив посилання й доводи, викладені представником потерпілої у апеляційній скарзі, в тому числі й щодо перебування потерпілого ОСОБА_8 у стані алкогольного сп`яніння і, не встановивши підстав для скасування або зміни вироку місцевого суду, вмотивовано відмовив у їх задоволенні, навівши аргументи та підстави для прийняття такого рішення.
Виходячи із викладеного, колегія суддів не погоджується із твердженням представника потерпілої про те, що судами було порушено вимоги ст. 65 КК.
З огляду на викладене колегія суддів вважає, що висновок суду першої інстанції, залишений без змін апеляційним судом, відповідає принципам законності, індивідуалізації та справедливості призначення покарання, а тому не вбачає підстав вважати таке покарання явно несправедливим через м`якість.
Зарахування засудженому в строк покарання строку попереднього ув`язнення на підставі ч. 5 ст. 72 КК не є підставою для висновку про невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого.
Отже, касаційна скарга представника потерпілого не містить конкретного обґрунтування істотного порушення вимог кримінального процесуального закону або невідповідності призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого, яке перешкодило чи могло перешкодити судам ухвалити законні та обґрунтовані судові рішення при розгляді кримінального провадження з огляду на положення статей 412, 414 КПК, а відтак й необхідності скасування вироку та ухвали на підставах, передбачених  п. п. 1, 3 ч. 1 ст. 438 КПК.
Ухвала суду апеляційної інстанції відповідає вимогам ст. ст. 370, 419 КПК та є законною, вмотивованою і обґрунтованою.
Враховуючи вищезазначене та відсутність в обґрунтуванні касаційної скарги переконливих доводів, які викликають необхідність перевірки їх матеріалами кримінального провадження, в той час, як з касаційної скарги та доданих до неї копій судових рішень вбачається, що підстав для задоволення скарги немає, у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити відповідно до вимог п. 2 ч.  2 ст. 428 КПК.
На підставі викладеного, керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 Кримінального процесуального кодексу України, Суд
ПОСТАНОВИВ:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою представника потерпілої ОСОБА_4 – адвоката ОСОБА_5 на вирок Дружківського міського суду Донецької області від 30 липня 2020 року та ухвалу Донецького апеляційного суду від 08 грудня 2020 року щодо ОСОБА_6 .
Ухвала є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Судді:

ОСОБА_1                          ОСОБА_2                         ОСОБА_3