П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

___________________________________________________________________________________

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И

25 березня 2021 р.	м.Одеса	Справа № 420/5865/20	
                                                                                                                          
                                                                                                                                 Головуючий в І інстанції: Свида Л.І.
                                                                                        Дата та місце ухвалення рішення: 30.10.2020 р. м. Одеса
          
                  П`ятий апеляційний адміністративний суд в складі колегії суддів:

                                                 судді-доповідача – Шеметенко Л.П.
                                                                   судді – Стас Л.В.
                                                                   судді – Турецької І.О.

розглянувши в порядку письмового провадження в м. Одесі апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 30 жовтня                2020 року по справі за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 , Військової частини НОМЕР_2 про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В:

У липні 2020 року до суду звернувся ОСОБА_1 з позовною заявою до Військової частини НОМЕР_1 , Військової частини НОМЕР_2 , в якій, з урахуванням уточнень, просив суд: стягнути з Військової частини НОМЕР_1 на користь позивача суму завданої йому відмовою нарахувати та виплатити індексацію грошового забезпечення за період з 1 січня 2016 року по 30 квітня 2017 року шкоди в розмірі 44432,06 грн.; стягнути з Військової частини НОМЕР_2 на користь позивача суму завданої йому відмовою нарахувати та виплатити індексацію грошового забезпечення за період з 1 травня 2017 року по 08 лютого 2018 року шкоди в розмірі 36151,22 грн.; визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_2 щодо неврахування щомісячної додаткової винагороди при нарахуванні та виплаті позивачу одноразової грошової допомоги у разі звільнення з військової служби; зобов`язати Військову частину НОМЕР_2 здійснити перерахунок та виплату позивачу одноразової грошової допомоги, передбаченої ч. 2 ст. 15 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», в розмірі 50% місячного грошового забезпечення за 28 календарних років з врахуванням щомісячної додаткової винагороди у розмірі 60% грошового забезпечення, яка передбачена Постановою Кабінету Міністрів України від 22.09.2010 року № 889, з урахуванням раніше виплаченої суми одноразової грошової допомоги у разі звільнення з військової служби.
Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 30 жовтня 2020 року позов задоволено частково. Визнано протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо ненарахування та невиплати індексації грошового забезпечення позивачу за період з                  01.01.2016 року по 30 квітня 2017 року. Зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити позивачу індексацію грошового забезпечення за період з 01.01.2016 року по 30.04.2017 року. Визнано протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_2 щодо ненарахування та невиплати індексації грошового забезпечення позивачу за період з 1 травня 2017 року по 08 лютого 2018 року. Зобов`язано Військову частину НОМЕР_2 нарахувати та виплатити позивачу індексацію грошового забезпечення за період з 1 травня 2017 року по 08 лютого 2018 року. Визнано протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо неврахування щомісячної додаткової винагороди при нарахуванні та виплаті позивачу одноразової грошової допомоги у разі звільнення з військової служби. Зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 здійснити перерахунок та виплату позивачу одноразової грошової допомоги, передбаченої ч. 2 ст. 15 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», в розмірі 50% місячного грошового забезпечення за 28 календарних років з врахуванням щомісячної додаткової винагороди у розмірі 60% грошового забезпечення, яка передбачена Постановою Кабінету Міністрів України від 22.09.2010 року № 889, з урахуванням раніше виплаченої суми одноразової грошової допомоги у разі звільнення з військової служби. В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено. 
Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду першої інстанції, Військова частина НОМЕР_1 подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати вказане судове рішення та прийняти нове рішення, яким відмовити у позовних вимогах в частині, що стосується здійснення перерахунку та виплати одноразової грошової допомоги в розмірі 50% місячного грошового забезпечення за 28 календарних років з включенням до її обчислення щомісячної додаткової грошової допомоги у розмірі 60% місячного грошового забезпечення з урахуванням раніше виплаченої суми одноразової грошової допомоги у разі звільнення з військової служби, наголошуючи на порушенні судом першої інстанції норм матеріального права, а також неповному з`ясуванні судом першої інстанції всіх обставин, що мають значення для вирішення справи. 
Апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), згідно якого суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі відсутності клопотань від усіх учасників справи про розгляд справи за їх участю.
Вислухавши суддю-доповідача, переглянувши справу за наявними в ній доказами, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до наступних висновків. 
З матеріалів справи вбачається, що наказом командира Військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 08.02.2018 року № 29 капітана ОСОБА_1 , начальника радіолокаційного відділення Військової частини НОМЕР_3 , звільненого наказом командира Військової частини НОМЕР_4 (по особовому складу) від 15.01.2018 року № 4 з військової служби (у запас) за п. «б» (за станом здоров`я) відповідно до ч. 6 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу» з урахуванням вимог п. 1 ч. 8 цієї самої статті цього самого закону, з 08.02.2018 року виключено зі списків особового складу частини, всіх видів забезпечення.
При цьому, учасниками справи визнається, що за період з 01.01.2016 року по                 08.02.2018 року позивачу не нараховувалась та не виплачувалась індексація грошового забезпечення.
Крім того, як вбачається з матеріалів справи та зазначається самим представником Військової частини НОМЕР_1 , одноразова грошова допомога по звільненню виплачена позивачу згідно наказу командира Військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 08.02.2018 року № 29 без врахування щомісячної додаткової винагороди у розмірі 60% грошового забезпечення, яка передбачена постановою Кабінету Міністрів України від 22.09.2010 року № 889.
Водночас, згідно наявних в матеріалах справи довідок щодо грошового забезпечення позивача, додаткова грошова винагорода нараховувалась і виплачувалась позивачу щомісяця.
Вважаючи, що відповідачами протиправно не нараховано та не виплачено індексацію грошового забезпечення за період з 01.01.2016 року по 08.02.2018 року, а також виплачено одноразову грошову допомогу при звільненні без урахування щомісячної додаткової винагороди, позивач звернувся до суду з даним позовом. 
Вирішуючи справу та частково задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що індексація грошового забезпечення є однією з основних державних гарантій щодо оплати праці та проведення індексації у зв`язку зі зростанням споживчих цін (інфляцією) є обов`язковою для всіх юридичних осіб роботодавців, незалежно від форми власності та виду юридичної особи.
Зважаючи на вищевикладене та враховуючи те, що обмежене фінансування жодним чином не впливає на наявність чи відсутність у відповідачів обов`язку щодо нарахування та виплати індексації грошового забезпечення позивачу, суд першої інстанції дійшов висновку, що відповідачами було протиправно допущено саме бездіяльність щодо ненарахування та невиплати позивачу індексації грошового забезпечення за період з 01.01.2016 року по       08.02.2018 року.
Також, вирішуючи справу, суд першої інстанції виходив з того, що приписами ч. 2 ст. 9 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» до складу грошового забезпечення входять, у тому числі, щомісячні додаткові види грошового забезпечення.
В свою чергу, суд першої інстанції дійшов висновку, що ознаки щомісячної додаткової грошової винагороди, визначені Постановою № 889, відповідають ознакам додаткових видів грошового забезпечення військовослужбовців, які мають щомісячний та постійний характер.
З огляду на викладене, а також враховуючи, що згідно наявних в матеріалах справи довідок щодо грошового забезпечення позивача, додаткова грошова винагорода нараховувалась і виплачувалась позивачу щомісяця, суд першої інстанції дійшов висновку, що підстави вважати таку винагороду одноразовим видом грошового забезпечення відсутні.
На підставі наведеного, а також враховуючи ті обставини, що виключення позивача зі списків особового складу частини та всіх видів забезпечення і виплата одноразової грошової допомоги по звільненню проводилось наказом командира Військової частини НОМЕР_1                         від 08.02.2018 року № 29, керуючись положеннями ч. 2 ст. 9 КАС України, які передбачають можливість виходу за межі позовних вимог для ефективного захисту прав позивача, суд першої інстанції дійшов висновку про необхідність вийти за межі позовних вимог та визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо неврахування щомісячної додаткової винагороди при нарахуванні та виплаті позивачу одноразової грошової допомоги у разі звільнення з військової служби.
Крім того, враховуючи протиправну бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо неврахування щомісячної додаткової винагороди при нарахуванні та виплаті позивачу одноразової грошової допомоги у разі звільнення з військової служби, суд першої інстанції дійшов висновку, що є всі підстави для зобов`язання Військової частини НОМЕР_1 здійснити перерахунок та виплату позивачу одноразової грошової допомоги, передбаченої ч. 2 ст. 15 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», в розмірі 50% місячного грошового забезпечення за 28 календарних років з врахуванням щомісячної додаткової винагороди у розмірі 60% грошового забезпечення, яка передбачена постановою Кабінету Міністрів України від 22.09.2010 року № 889, з урахуванням раніше виплаченої суми одноразової грошової допомоги у разі звільнення з військової служби.
Рішення суду першої інстанції оскаржується Військовою частиною НОМЕР_1 в частині позовних вимог, що стосується здійснення перерахунку та виплати одноразової грошової допомоги в розмірі 50% місячного грошового забезпечення за 28 календарних років з включенням до її обчислення щомісячної додаткової грошової допомоги у розмірі 60% місячного грошового забезпечення з урахуванням раніше виплаченої суми одноразової грошової допомоги у разі звільнення з військової служби.
В свою чергу, в іншій частині рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку учасниками справи не оскаржено. 
Згідно ч. 1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Таким чином, у даній справі суд апеляційної інстанції перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, а саме в частині рішення суду першої інстанції про визнання протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо неврахування щомісячної додаткової винагороди при нарахуванні та виплаті позивачу одноразової грошової допомоги у разі звільнення з військової служби, зобов`язання Військову частину НОМЕР_1 здійснити перерахунок та виплату позивачу одноразової грошової допомоги, передбаченої ч. 2 ст. 15 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», в розмірі 50% місячного грошового забезпечення за 28 календарних років з врахуванням щомісячної додаткової винагороди у розмірі 60% грошового забезпечення, яка передбачена постановою Кабінету Міністрів України від 22.09.2010 року № 889, з урахуванням раніше виплаченої суми одноразової грошової допомоги у разі звільнення з військової служби. 
Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, з яких виходив останній вирішуючи справу у цій частині вимог позивача, з огляду на викладене. 
Так, право на одноразову грошову допомогу при звільненні позивач набув у відповідності до статті 15 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», що не заперечується відповідачами.
Спірним питанням є склад грошового забезпечення військовослужбовців, яке повинно включатися при обрахунку розміру цієї допомоги.
Відповідно до ч. 2 ст. 15 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20 грудня 1991 року № 2011-XII (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, які звільняються зі служби за станом здоров`я, виплачується одноразова грошова допомога в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби. 
Тобто, за приписами наведених положень Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» одноразова грошова допомога розраховується з місячного грошового забезпечення.
Згідно ч.ч. 1-3 ст. 9 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20 грудня 1991 року № 2011-XII (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів. 
До складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення. 
Грошове забезпечення визначається залежно від посади, військового звання, тривалості, інтенсивності та умов військової служби, кваліфікації, наукового ступеня і вченого звання військовослужбовця. 
Грошове забезпечення підлягає індексації відповідно до закону. 
Отже, чинним законодавством передбачено єдине поняття грошового забезпечення військовослужбовців відповідно до якого вираховуються і пенсійні виплати, і розмір одноразової грошової допомоги при звільненні.
Колегія суддів зазначає, що питання складу грошового забезпечення військовослужбовців було предметом розгляду Великої Палати Верховного Суду у справі № 522/2738/17. 
Так, ухвалюючи постанову від 06.02.2019 року у вищеозначеній справі Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що до грошового забезпечення військовослужбовців як обрахункової величини не включаються одноразові додаткові види грошового забезпечення, зокрема щорічні, щоквартальні, разові додаткові види грошового забезпечення, крім щомісячних, або тих, що виплачуються раз на місяць.
Такий принциповий підхід застосовується незалежно від виду виплат.
Пунктом 1 постанови Кабінету Міністрів України «Питання грошового забезпечення окремих категорій військовослужбовців Збройних Сил, Державної прикордонної служби, Національної гвардії, Служби зовнішньої розвідки та осіб начальницького складу органів і підрозділів цивільного захисту Державної служби з надзвичайних ситуацій» від 22 вересня             2010 року № 889 (чинної та в редакції на час виникнення спірних правовідносин, далі - Постанова № 889) установлено щомісячну додаткову грошову винагороду: 1) військовослужбовцям (крім військовослужбовців строкової військової служби), які займають посади у Військово-Морських Силах Збройних Сил та Морській охороні Державної прикордонної служби, посади наземних авіаційних спеціалістів, що забезпечують безпеку польотів літаків та вертольотів, у військових частинах і підрозділах Повітряних Сил та Сухопутних військ Збройних Сил, посади у військових частинах і підрозділах високомобільних десантних військ та спеціального призначення Збройних Сил, і військовослужбовцям (крім військовослужбовців строкової військової служби) льотного складу Збройних Сил, Національної гвардії та Державної прикордонної служби - у розмірі, що не перевищує місячне грошове забезпечення; 2) військовослужбовцям Збройних Сил (крім тих, що зазначені у підпункті 1 цього пункту, та військовослужбовців строкової військової служби): з 1 квітня              2013 р. - у розмірі, що не перевищує 20 відсотків місячного грошового забезпечення; з 1 вересня 2013 р. - у розмірі, що не перевищує 40 відсотків місячного грошового забезпечення; з 1 січня 2014 р. - у розмірі, що не перевищує 60 відсотків місячного грошового забезпечення; з 1 квітня 2014 р. - у розмірі, що не перевищує 80 відсотків місячного грошового забезпечення; з 1 липня 2014 р. - у розмірі, що не перевищує місячне грошове забезпечення; 3) особам начальницького складу, які проходять службу на посадах льотного складу органів і підрозділів цивільного захисту Державної служби з надзвичайних ситуацій, - у розмірі, що не перевищує місячне грошове забезпечення; 4) військовослужбовцям Національної гвардії (крім тих, що зазначені в підпункті 1 цього пункту, та військовослужбовців строкової військової служби) - у розмірі, що не перевищує місячне грошове забезпечення; 5) військовослужбовцям Державної прикордонної служби (крім тих, що зазначені в підпункті 1 цього пункту, та військовослужбовців строкової військової служби) - у розмірі, що не перевищує місячне грошове забезпечення;                                    6) співробітникам кадрового складу (військовослужбовцям) Служби зовнішньої розвідки - у розмірі, що не перевищує місячне грошове забезпечення.
Як встановлено судом першої інстанції та підтверджено під час апеляційного розгляду справи, згідно наявних в матеріалах справи довідок щодо грошового забезпечення позивача за період з 01.01.2016 року по 08.02.2018 року, позивач отримував додаткову грошову винагороду, яка нараховувалась і виплачувалась позивачу щомісяця у розмірі 60% грошового забезпечення, тобто, вказана винагорода мала постійний (систематичний) характер.
Таким чином, оскільки перед звільненням на підставі Постанови № 889 додаткова грошова винагорода нараховувалась і виплачувалась позивачу щомісяця, а тому, на переконання колегії суддів, за жодних обставин така винагорода не може вважатись одноразовою.
Отже, у зв`язку з тим, що позивач додаткову грошову винагороду отримував щомісячно під час проходження служби і вона входила до складу грошового забезпечення, то, відповідно, вказані складові повинні включатися до розрахунку грошової допомоги військовослужбовців при звільненні.
За такого правового регулювання та обставин справи, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що Військовою частиною НОМЕР_1 протиправно не включено до складу грошового забезпечення позивача, з якого йому нараховано одноразову грошову допомогу при звільненні, щомісячну додаткову грошову винагороду.
Як у відзиві на позовну заяву та поданій апеляційній скарзі, позиція відповідача - Військової частини НОМЕР_1 щодо відмови у включені зазначених виплат до складу грошового забезпечення позивача, з якого обчислено одноразову грошову допомогу при звільнені, ґрунтується на нормах Інструкції про розміри і порядок виплати щомісячної додаткової грошової винагороди військовослужбовцям Збройних Сил України, затвердженої наказом Міністерства оборони України від 24 жовтня 2016 року № 550 (далі - Інструкція № 550), пунктом 8 якої передбачено, що винагорода не включається до складу грошового забезпечення, з якого здійснюється обчислення одноразових додаткових видів грошового забезпечення.
Водночас, застосовуючи вищеозначену Інструкцію, відповідач не врахував пріоритетності законів над підзаконними актами та дискреції держави щодо визначення порядку та розміру гарантій особам, які проходять військову службу.
Так, частиною четвертою статті 9 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20 грудня 1991 року № 2011-XII (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) Міністру оборони України надано повноваження лише визначати порядок виплати грошового забезпечення, тоді як право визначення розміру одноразової грошової допомоги при звільненні з військової служби та види виплат військовослужбовцям, які включаються до складу місячного грошового забезпечення законом не віднесено до його компетенції та може бути змінений лише законодавцем.
Отже, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що при визначенні розміру грошового забезпечення застосуванню підлягає саме Закон України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», а не підзаконні акти, які звужують поняття грошового забезпечення та суперечать вимогам зазначеного Закону.
Посилання апелянта на правову позицію, викладену у постановах Верховного Суду                    від 01.03.2018 року у справі № 761/17387/17, від 19.06.2018 року у справі № 825/1138/17,                     від 06.11.2019 року у справі № 825/1205/17, від 21.11.2019 року у справі № 826/7919/17, колегія суддів не бере до уваги, оскільки, виходячи з процесуальних механізмів забезпечення єдності судової практики, що полягають у застосуванні спеціальної процедури відступу від висновків щодо застосування норм права, викладених у раніше постановлених рішеннях Верховного Суду, за наявності протилежних правових висновків суду касаційної інстанції слід виходити з того, що висновки, які містяться в судових рішеннях Великої Палати Верховного Суду мають перевагу над висновками колегії суддів Касаційного адміністративного суду. В свою чергу, як вже зазначалось колегією суддів, питання складу грошового забезпечення військовослужбовців було предметом розгляду Великої Палати Верховного Суду у справі № 522/2738/17 та саме висновки Великої Палати Верховного Суду підлягають врахуванню при розгляду даної справи. 
Також, вирішуючи дану справу, колегія суддів наголошує, що у численних постановах (зокрема, від 24 жовтня 2018 року у справі № 820/3211/17, від 10 травня 2019 року у справі                 № 820/5285/17, від 16 травня 2019 року у справі № 826/11679/17, від 31 липня 2019 року у справі № 826/3398/17, від 19 вересня 2019 року у справі № 826/14564/17, від 22 жовтня 2019 року у справах № 826/2447/18 та № 520/3505/19, від 31 жовтня 2019 року у справі № 826/3397/17, від 05 грудня 2019 року у справі № 295/5200/18, від 19 лютого 2020 року у справі № 822/2741/17, від 29 квітня 2020 року у справі № 240/10130/19, від 10 липня 2020 року у справі № 760/8406/16-а, від 16 жовтня 2020 року по справі № 826/4043/16, від 26 лютого 2021 року у справі № 620/3346/19) Верховний Суд сформував правову позицію у даній категорії справ, відповідно до якої щомісячна додаткова грошова винагорода у розмірі 60% грошового забезпечення, що передбачена Постановою № 889, підлягає включенню до складу грошового забезпечення, з якого нараховується одноразова грошова допомога при звільненні.
Таким чином, доводи апеляційної скарги встановлених обставин справи та висновків суду першої інстанції не спростовують та не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.
Враховуючи викладені обставини та з огляду на наведені положення законодавства, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а судове рішення – без змін. 
Керуючись ст.ст. 241, 243, 250, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд, –

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 – залишити без задоволення. 
Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 30 жовтня 2020 року – залишити без змін. 
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку у випадках, визначених ст. 328 КАС України, протягом тридцяти днів з дня складення постанови в повному обсязі безпосередньо до Верховного Суду.

Судове рішення складено у повному обсязі 25.03.2021 р.

        Суддя-доповідач:                                                                      Л.П. Шеметенко

         Суддя:                                                                                        Л.В. Стас  

         Суддя:                                                                                        І.О. Турецька