КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
 
ПОСТАНОВА
І М Е Н Е М      У К Р А Ї Н И
 
09 лютого 2021 року
 
м. Київ
 
справа № 370/1167/20
провадження № 22-ц/824/1318/2021
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
 
головуючого судді - Кравець В.А.(суддя-доповідач)
суддів - Мазурик О.Ф., Махлай Л.Д.
за участю секретаря судового засідання - Парфенюк В.А.
 
учасники справи:
 
позивач  -  ОСОБА_1 а 
відповідач -   ОСОБА_2 
 
розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги представника відповідача ОСОБА_2 - ОСОБА_3 та ОСОБА_1 
 
на рішення Макарівського районного суду Київської області від 19 жовтня 2020 року у складі судді  Тандира О.В.
 
у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про захист честі, гідності та ділової репутації, -
 
В С Т А Н О В И В:
 
У травні 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом, у якому, з урахуванням поданих уточнень, просила визнати недостовірною наступну інформацію, поширену ОСОБА_2 , як автором статті (посту), що була опублікована ІНФОРМАЦІЯ_1 у соціальній мережі «Facebook» у групі «ІНФОРМАЦІЯ_2», а також подальших доповненнях до неї та відповідей на коментарі до вказаної статті (посту): твердження-1(як таке, що принижує людську честь позивача): «ІНФОРМАЦІЯ_3.».
Також просила зобов`язати відповідача упродовж трьох днів спростувати вказану недостовірну інформацію шляхом публікації резолютивної частини рішення у вигляді доповнення до статті (посту), опублікованого ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 у соціальній мережі «Facebook» у групі «ІНФОРМАЦІЯ_2».
В обґрунтування позовних вимог зазначала, що ІНФОРМАЦІЯ_1 у соціальній мережі «Facebook» у групі «ІНФОРМАЦІЯ_2» ОСОБА_2 опубліковано пост з подальшими доповненнями та коментарями, зміст якого стосується дій вчительки української мови та літератури Макарівського НВК «ЗОШ І ступеня - районна гімназія», тобто позивача. Зазначає, що вказана інформація являється недостовірною та такою, що принижує честь ОСОБА_1 , її гідність та ділову репутацію.
Стверджувала, що відповідач у первісній статті, висвітленій в мережі Інтернет, намагалася сформувати у читачів негативне ставлення до образу і особистості вчителя української мови і літератури. 
Зазначала, що інформація у первісному пості про те, що ОСОБА_1 звинуватила ОСОБА_2 у «колотнечі», а потім видалилася із групи месенджера Viber не відповідає дійсності, оскільки таке повідомлення адресувалося усім батькам, які є учасниками групи.
 Вказувала, що коментар відповідача зі змістом «Этот учитель - классный руководитель сразу в 3 классах. Ну де-юре все оформлено правильно (на других учителей), а де-факто она и у нас классный руководитель. Я сначала не поняла, как это. Потом выяснилось, что некоторые мамы ходили и просили ее взять наш класс. Чтоб вот именно она была классным руководителем. Оформили на физрука, но руководит всем она: ведёт собрания, классный час и т.д.»  є недостовірною інформацією. 
Звертала увагу суду на те, що ОСОБА_2 було достеменно відомо, що позивач є класним керівником одинадцятого класу та наставником класного керівника у 5-А класі.
Коментар відповідача, а саме «ІНФОРМАЦІЯ_4» на думку позивача є таким, що формує негативне сприйняття особистості вчителя.
У подальшому ОСОБА_2 доповнено свою статтю (пост)  дописом, який позначено як «ІНФОРМАЦІЯ_5.», та висвітлено події, які відбувалися з моменту публікації первісної статі, зокрема, автор звертає увагу на те, що Відділ освіти за зверненням останньої видав наказ, яким рекомендував школі зняти обмеження часу на виконання завдань, а «ІНФОРМАЦІЯ_6». Позивач вважала дану інформацію такою, що не відповідає дійсності, оскільки текст наказу Відділу освіти не містив жодних висновків про недоречність проведення конкурсів з обмеженням часу.
Зазначала, що після ознайомлення зі змістом коментарів та постів відповідача, позивач надіслала останній лист з вимогою припинення поширення недостовірної інформації та спростування вже поширеної інформації.
Внаслідок вказаного, ОСОБА_2 висвітлено доповнення до первісного посту, що позначено як «ІНФОРМАЦІЯ_7.», де написано про те, що позивач вимагала «.ІНФОРМАЦІЯ_8.», проте, таких вимог лист не містив.
Рішенням Макарівського районного суду Київської області від 19 жовтня 2020 року позовні вимоги залишено без задоволення.
Не погоджуючись з указаним рішенням, 10 грудня 2020 року представник                 відповідача ОСОБА_3 звернулася до суду з апеляційною скаргою, в якій просить оскаржуване рішення в частині відмови в стягненні з позивача на користь відповідача витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 5 000 грн скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення про задоволення вимог у повному обсязі.
Апеляційну скаргу мотивує тим, що рішення суду в частині відмови у стягненні з позивача на користь відповідача витрат на професійну правничу допомогу є незаконним та необґрунтованим.
Звертає увагу суду на те, що відповідачем надано суду копію договору №09141-20 про надання правової допомоги від 14 вересня 2020 року, копію свідоцтва про зайняття адвокатською діяльністю, рахунок на оплату №4 від 22 вересня 2020 року та довідку №09141-20/1 від 22 вересня 2020 року.
Стверджує, що договором, укладеним між відповідачем та її представником, не передбачено складання акту виконаних робіт, а передбачений акт наданих послуг, який був складений 11 листопада 2020 року в день отримання ОСОБА_2 копії оскаржуваного рішення.
Вважає, що зміст наданих послуг можна встановити з п.1.1 договору про надання правової допомоги від 11 вересня 2020 року №09141-20, а їх вартість з п.3.2 вказаного договору та довідки від 22 вересня 2020 року.
Зазначає, що несвоєчасне надсилання судом першої інстанції ухвали від 08 жовтня 2020 року про залишення без задоволення клопотання про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням сторін та ненадання адвокату доступу до електронної справи призвело до того, що сторона відповідача не змогла вчасно, до ухвалення судового рішення, подати документи на підтвердження розміру судових витрат у повному обсязі або заяву про подання таких доказів протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, оскільки вважали, що розгляд справи відбудеться у судовому засіданні.
22 грудня 2020 року позивач також звернулася до суду з апеляційною скаргою, в якій просить оскаржуване рішення скасувати в частині відмови у задоволенні позовних вимог щодо визнання недостовірною інформації, вказаної у твердженнях 1-3, 5; ухвалити в цій частині нове рішення про задоволення позовних вимог.
Апеляційну скаргу мотивує тим, що рішення суду першої інстанції ухвалене без повного та всебічного з`ясування усіх обставин справи, а також не ґрунтується на положеннях чинного законодавства.
Зазначає, що посилання суду на те, що твердження відповідача, а саме: «ІНФОРМАЦІЯ_9…»  є безпідставним, оскільки стаття (пост) не містить мовностилістичних прийомів, за допомогою яких у мові передаються критичні судження.
Стверджує, що суд не звернув уваги на те, що наведена у твердженні-1 інформація  стосується певної поведінки та дій позивача, наявність якої остання заперечує.
Уважає, що висновок суду першої інстанції стосовно того, що інформація, висловлена у твердженні-2, є критичним судженням відповідача, є необґрунтованим. Використання у даному твердженні слів «де-юре», «де-факто» свідчить про намагання ОСОБА_2 підкреслити те, що така інформація є фактом.
Зазначає, що відповідачу було достеменно відомо про те, що позивач є класним керівником лише 11 класу, з огляду на що, інформація, викладена у твердженні-2 є недостовірною.
Питання, висловлені ОСОБА_2 у твердженні-3, вважає риторичними та такими, що вже містять ствердну відповідь.
Зазначає, що відмова суду у задоволенні вимоги про спростування інформації, наведеної у твердженні-5 є необґрунтованою та такою, що прийнята без оцінки змісту самого твердження у співставленні та порівнянні зі змістом листа, надісланого позивачем відповідачу з вимогами про припинення подальшого поширення недостовірної інформації та спростування вже існуючої інформації.
28 грудня 2020 року до Київського апеляційного суду надійшов відзив ОСОБА_1 , в якому просить рішення суду в оскаржуваній частині залишити без змін, а апеляційну скаргу залишити без задоволення, оскільки вважає її безпідставною та необґрунтованою.
 02 лютого 2021 року до апеляційного суду надійшли пояснення представника відповідача ОСОБА_3 , в яких остання зазначає про безпідставність та необґрунтованість вимог апеляційної скарги позивача.
Представник позивача у судовому засіданні вимоги своєї апеляційної скарги підтримав та просив задовольнити, проти задоволення апеляційної скарги відповідача заперечував.
Відповідач та її представник у судовому засіданні вимоги апеляційної скарги                  просили задовольнити, а апеляційну скаргу позивача - залишити без задоволення.
Заслухавши доповідь судді-доповідача Кравець В.А., обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість постановленого рішення, колегія суддів доходить висновку, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню з наступних підстав.
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що факт поширення відповідачем спірної інформації у формі посту у соціальних мережі та коментарів до нього не заперечується відповідачем, а відтак не потребує доказуванню. Поряд з тим, зваживши на зміст спірної інформації загалом, на стилістику написання в цілому, суд дійшов висновку, що відповідач висловив свої оціночні судження щодо поведінки позивача.
Висновок суду відповідає обставинам справи та ґрунтується на вимогах закону.
Частиною 1 статті 367 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
 Судом установлено, що ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 у соціальній мережі «Facebook» у групі «ІНФОРМАЦІЯ_2» була опублікована стаття (пост), а в подальшому і доповненнях до неї та відповіді на коментарі до вказаної статті (посту), які зокрема містили наступні дописи відповідача:
1)      «ІНФОРМАЦІЯ_10»;
2)      «ІНФОРМАЦІЯ_10.»;
3)      «ІНФОРМАЦІЯ_11»;
4)      «ІНФОРМАЦІЯ_12.»;
5)      «ІНФОРМАЦІЯ_13».
Як убачається з листа позивача, адресованого відповідачу ОСОБА_2 , вона підтверджує інформацію про те, що батьківський комітет класу, де навчався син ОСОБА_2 пропонував їй стати класним керівником, підтверджує також інформацію, що в подальшому планувала стати й класним керівником в класі, в якому навчається син ОСОБА_2 , крім того позивач підтверджує, що її участь у житті 5-А класу не обмежувалась лише уроками української мови та літератури, більшість частини вільного часу вона разом із класним керівником приділяла формуванню колективу, організовувала дітей, брала участь у батьківських зборах та вирішувала конфлікті ситуації, які виникали у класі. Також, з листа позивача стає очевидним, що вона не заперечує й те, що виконувала обов`язки класного керівника і за свого чоловіка. У своєму листі позивач пише наступне: «ІНФОРМАЦІЯ_14».
Згідно інформації, викладеної в листі Відділу освіти, фізичної культури та спорту Макарівської райдержадміністрації №273/01-24 від 08.04.2020 року до Макарівського НВК «ЗОШ І ступеня - районна гімназія», відділ освіти повідомляє, що відповідно до звернення до їх структурного підрозділу, мами ОСОБА_9 , просять адміністрацію закладу освіти переглянути форму дистанційного навчання в 5-А класі з української мови та літератури та не обмежувати час при виконанні завдань, провести службове розслідування щодо ситуації, яка склалась у 5-А класі під час дистанційного навчання.
У листі Відділу освіти, фізичної культури та спорту Макарівської райдержадміністрації №1.8 від 17 квітня 2020 року, адресованого ОСОБА_2 у відповідь на її звернення, повідомлено наступне: «ІНФОРМАЦІЯ_15», було надіслано лист про врахування побажання батьків щодо організації дистанційного навчання закладу та зняття обмеження часу на виконання завдань.
Розглянувши копії повідомлень з додатку Viber, образ до вчителя не виявлено, ОСОБА_8 повідомлення мали рекомендаційних характер. Таким чином, вчителю було вказано на недоречність проведення конкурсів «Найрозумніший» та «Великі перегони» з обмеженням часу виконання під час дистанційного навчання».
 Конституція України визнає честь і гідність людини найвищою соціальною цінністю та передбачає, що кожен має право на повагу до його гідності та ніхто не може бути підданий такому поводженню, що принижує його гідність. (ст. 3, 28, 68).
Відповідно до ст. 32 Конституції України кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації.
Разом із цим, статтею 34 Конституції України кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів та переконань.
Кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір.
Здійснення цих прав може бути обмежене законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадського порядку з метою запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоров`я населення, для захисту репутації або прав інших людей, для запобігання розголошенню інформації, одержаної конфіденційно, або для підтримання авторитету і неупередженості правосуддя.
Ураховуючи викладене та беручи до уваги зазначені конституційні положення, суди при вирішенні справ про захист гідності, честі та ділової репутації повинні забезпечувати баланс між конституційним правом на свободу думки і слова, правом на вільне вираження своїх поглядів та переконань з одного боку, та правом на повагу до людської гідності, конституційними гарантіями невтручання в особисте і сімейне життя, судовим захистом права на спростування недостовірної інформації про особу з іншого боку.
Відповідно до частини першої статті 277 ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації.
За положеннями ст. 297, 299 ЦК України кожен має право на повагу до його гідності та честі, на недоторканість своєї ділової репутації, а також право на звернення до суду з позовом про захист її гідності, честі та ділової репутації.
При розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені).
Відповідно до абзацу першого п. 15 та п. 18 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права.
Зважаючи на те, що відповідач під час розгляду справи судом першої інстанції визнала ті обставини, що дійсно нею був написаний пост у соціальній мережі «Facebook» у групі «ІНФОРМАЦІЯ_2» та коментарі до нього, даний факт доказуванню не підлягає.
Частиною 2 статті 302 ЦК України передбачено обов`язок особи, яка поширює інформацію, переконатися в її достовірності.
Таким чином, відповідно до статті 277 ЦК України предметом судового захисту не можуть бути оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які як вираження суб`єктивної думки і поглядів відповідача не можна перевірити щодо їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень статті 10 Конвенції (рішення Європейського суду з прав людини від 08 липня 1986 року в справі «Лінгенс проти Австрії» (Lingens v. Austria), § 46).
Одним із основних питань, яке підлягає вирішенню у цій категорії справ, є визначення характеру поширеної інформації та з`ясування, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням. 
Відповідно до частини другої статті 30 Закону України «Про інформацію» оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та їх правдивість не доводиться.
Якщо висловлювання є оціночним судженням, пропорційність втручання у право має залежати від того, чи існує достатній фактичний базис для оспорюваного висловлювання. Залежно від обставин конкретної справи, висловлювання, яке є оціночним судженням, може бути перебільшеним за відсутності будь-якого фактичного підґрунтя.
Отже, коли робляться твердження про поведінку третьої особи, деколи може бути важко віднайти різницю між оцінкою фактів та оціночними судженнями. Проте навіть оціночне судження може бути надмірним, якщо воно не має під собою фактичних підстав (Jerusalem v. Austria, no. 26958/95, n. 43, ECHR 2001-11).
Пленум Верховного Суду України у пункті 15 постанови від 27 лютого 2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» роз`яснив судам, що при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Згідно з частиною третьою статті 277 України негативна інформація, поширена про особу, вважається недостовірною, якщо особа, яка її поширила, не доведе протилежного (презумпція добропорядності). Негативною слід вважати інформацію, в якій стверджується про порушення особою, зокрема, норм чинного законодавства, вчинення будь-яких інших дій (наприклад, порушення принципів моралі, загальновизнаних правил співжиття, неетична поведінка в особистому, суспільному чи політичному житті тощо) і яка, на думку позивача, порушує його право на повагу до гідності, честі чи ділової репутації.
Таким чином, суд першої інстанції, проаналізувавши зміст спірної інформації загалом, зваживши на стилістику написання вцілому, взявши до уваги доводи позивача та відповідача, правильно встановив, що відповідач висловив свої оціночні судження щодо поведінки позивача.
Отже, колегія вважає вірним висновок суду першої інстанції про відмову у задоволенні позовних вимог, оскільки висловлення оціночних суджень особою (в даному випадку відповідачем) щодо іншої особи та її поведінки, тобто позивача, не може слугувати підставою для притягнення цієї особи (відповідача) до цивільно-правової відповідальності, у разі незадоволення (несхвалення) адресатом змістом та/або формою такого висловлювання.
Доводи апеляційної скарги представника відповідача щодо безпідставної відмови у стягненні витрат на професійну правничу допомогу колегія суддів відхиляє з огляду на наступне.
Відмовляючи у стягненні з позивача на користь відповідача витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 5 000 грн, суд першої інстанції виходив з того, що рахунок на оплату та довідка №09141-20/1 від 22 вересня 2020 року не є належними доказами на підтвердження фактичної оплати коштів, крім того відсутній акт виконаних робіт.
Статтею 137 ЦПК України передбачено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:
1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;
2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:
1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);
2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);
3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;
4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
Розмір витрат на правову допомогу входить до предмету доказування у справі та має бути підтверджений належними та допустимими доказами, зокрема, актом виконаних робіт, квитанціями, прибутковими касовими ордерами тощо.
З матеріалів справи вбачається, що відповідачем надано суду копію Договору №09141-20 про надання правової допомоги від 14 вересня 2020 року, укладеного між нею та адвокатом Ждановою М.О., копію свідоцтва про заняття адвокатською діяльністю, рахунок на оплату №4 від 22 вересня 2020 року та довідку №09141-20/1 від 22 вересня 2020 року.
Згідно пункту 3.5 Договору №09141-20 про надання правової допомоги факт наданих послуг (правової допомоги) підтверджується актом наданих послуг.
Разом з тим, як убачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції до матеріалів справи стороною відповідача не долучено передбаченого пунктом 3.5 Договору про надання правової допомоги акту наданих послуг, який мав би слугувати підтвердженням факту надання таких послуг.
Таким чином, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що витрати, понесені відповідачем на професійну правничу допомогу у розмірі 5 000 грн, не підтверджуються належними та допустимими доказами, у зв`язку з чим вірно відмовив у задоволення клопотання ОСОБА_2 .
Долучена позивачем до апеляційної скарги копія акту наданих послуг №1 до Договору про надання правової допомоги №09141-20 від 14 вересня 2020 року колегією суддів до уваги не береться, оскільки всупереч вимогам частини третьої статті 367 ЦПК України, якою передбачено, що докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються апеляційним судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього, відповідачем не зазначено об`єктивних причин неможливості подання таких доказів разом із відзивом на позовну заяву
Отже,звертаючись до суду з апеляційною скаргою та в процесі апеляційного провадження, відповідач та позивач реалізували свої процесуальні права щодо наведення обґрунтованих доводів та заперечень у справі, проте не спростували належними та допустимими доказами висновків суду першої інстанції.
Вирішуючи спір, який виник між сторонами у справі, місцевий суд правильно визначився з характером спірних правовідносин і нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права
З огляду на вищевикладене доводи апеляційних скарг не знайшли свого підтвердження та не дають підстав для висновку про неправильне застосування норм матеріального права та порушення судом норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.
Отже, доводи апеляційних скарг повністю спростовуються встановленими судом обставинами справи і положеннями законодавства.
Згідно зі ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Оскільки рішення суду постановлено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, підстав до його скасування колегія суддів не вбачає.
Таким чином, колегія суддів доходить висновку про залишення апеляційних скарг без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.
Керуючись ст.ст. 367, 369, 374, 375, 381-384 ЦПК України, Київський апеляційний суд у складі колегії суддів, -
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційні скарги представника відповідача ОСОБА_2 - ОСОБА_3 та ОСОБА_1 - залишити без задоволення.
Рішення Макарівського районного суду Київської області від 19 жовтня 2020 року - залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з  дня її  проголошення та  може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом  тридцяти днів шляхом подання до цього суду касаційної скарги.
 
Повне судове рішення складено «09» лютого 2021 року.

 
           Головуючий                                                                             В.А. Кравець
 
Судді                                                                                             О.Ф. Мазурик
 
                                                                                                                   Л.Д. Махлай