Ухвала                                                               
 
25 березня 2021року
м. Київ
 
справа № 640/12313/19-ц
провадження № 61-12836св20
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Ступак О. В. (суддя-доповідач), Луспеника Д. Д., Яремка В. В.,
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,                  треті особи: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округуАнохіна Вікторія Михайлівна, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Стрельченко Олена Володимирівна,
 
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_4 на рішення Київського районного суду м. Харкова від 09 квітня    2020 року у складі судді Бородіної Н. М. та постанову Харківського апеляційного суду від 23 червня 2020 року у складі колегії суддів: Хорошевського О. М., Бурлака І. В., Яцини В. Б.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
Короткий зміст позовних вимог і рішень судів першої та апеляційної інстанцій
 
У червні 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , треті особи: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округуАнохіна В. М., приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Стрельченко О. В., про визнання недійним договору про відступлення права вимоги за іпотечним договором та скасування реєстрації, поновлення реєстрації.
Свої позовні вимоги позивач обґрунтовувала тим, що здійснення державної реєстрації права власності на квартиру за ОСОБА_2 відбулось з порушення частини першої статті 55 Закону України «Про нотаріат», а також при наявності ухвали Апеляційного суду Харківської області від 11 лютого 2016 року про накладення арешту на квартиру.Приватним нотаріусом Анохіною В. М. посвідчений правочин - договір про відступлення права вимоги за іпотечним договором (договором про задоволення вимог іпотекодежателя) від 17 червня 2016 року в порушення частини четвертої статті 55 Закону України «Про нотаріат», а саме в нотаріальному округу       м. Києва, а не в нотаріальному округу м. Харкова де перебуває іпотечне майно та зареєстровані сторони. Також приватним нотаріусом Стрельченко О. В. зареєстровано за ОСОБА_2 право власності на іпотечну квартиру за відстуності виконавчого напису, як це передбачено договором, а також при наявності накладеного на іпотечне майно арешту ухвалою Апеляційного суду Харківської області.
 
Посилаючись на викладене, позивач просила визнати недійсним договір відступлення права вимоги за іпотечним договором (договором про задоволення вимог іпотекодержателя) посвідченим приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Широковою В. А. 15 травня 2009 року за реєстровим № 1911, посвідчений 17 червня 2016 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Анохіною В. М., зареєстрованого в реєстрі № 873, укладений     17 червня 2016 року між ОСОБА_3 і ОСОБА_2 , скасувати державну реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_1 , за ОСОБА_2 та поновити державну реєстрацію права власності на зазначену квартиру за ОСОБА_1 .
 
Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 09 квітня 2020 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено. 
 
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що реєстрація права власності на іпотечне майно за ОСОБА_2 проведена приватним нотаріусом як державним реєстратором речових прав на нерухоме майно Стрельченко О. В. 20 жовтня 2016 року, тобто до моменту набрання чинності змін до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Оспорюваний договір про відступлення права вимоги від 17 червня      2016 року є договором цесії та не є договором про відчуження предмета іпотеки - квартири, тому на нього не розповсюджуються положення передбачені частиною четвертою статті 55 Закону України «Про нотаріат». При цьому, належним способом захисту права або інтересу позивача, при порушенні його права власності, яке зареєстровано за іншою особою, є скасування запису про проведену державну реєстрацію права власності, що узгоджується із правовою позицією Великої Палата Верховного Суду, висловленою у постановах від 20 листопада 2019 року у справі       № 802/1340/18 та від 04 вересня 2018 року у справі № 915/127/18.
 
Постановою Харківського апеляційного суду від 23 червня 2020 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.
 
Залишаючи рішення суду першої інстанції без змін, суд апеляційної інстанції погодився з висновком про те, що оспорюваний договір цесії не тільки не підпадає під категорію правочинів щодо відчуження, в тому числі, нерухомого майна, але у редакції вказаної статті, яка була чинна станом на момент його укладення та нотаріально посвідчення, міг бути укладений на всій території України у будь-якого без виключення нотаріуса. Посилання позовної заяви та апеляційної скарги ОСОБА_1 на те, що на час укладення договору про відступлення права вимоги і проведення державної реєстрації за ОСОБА_2 на відповідне нерухоме майна ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 11 лютого 2006 року накладено арешт не можна взяти до уваги, оскільки на час реєстрації було відсутнє зареєстроване обтяження на квартиру. Судом першої інстанції правильно роз`яснено позивачу, що належним способом захисту її права або інтересу щодо майна, право власності на яке зареєстровано за іншою особою, є звернення з вимогою про скасування запису про проведену державну реєстрацію права власності, яка підлягає розгляду за правилами адміністративного судочинства.
 
Короткий зміст та узагальнюючі доводи касаційної скарги, позиції інших учасників справи
 
У серпні 2020 року представник ОСОБА_1 - ОСОБА_4  подав до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Київського районного суду м. Харкова                від 09 квітня 2020 року та постанову Харківського апеляційного суду від 23 червня 2020року, в якій просить скасувати зазначені судові рішення та ухвалити нове рішення про задоволення позову, обґрунтовуючи свої вимоги порушенням судом апеляційної інстанції норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права. Вказує на те, що суди в оскаржуваних судових рішеннях не врахували висновки щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 червня 2018 року у справі № 543/730/14-ц (провадження № 14-149цс18).
 
У листопаді 2020 року ОСОБА_2 подав до суду відзив на касаційну скаргу, згідно з яким ОСОБА_1 , не можна застосувати для вирішення спору між             ОСОБА_1 з одного боку та ОСОБА_3 і ОСОБА_2 з іншого боку, оскільки вона винесена у судовому спорі із іншим предметом позову. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 543/730/14-ц вирішено визнати недійсними договори купівлі-продажу майна, яке перебувало у власності відповідача, і на яке було накладено арешт в порядку забезпечення позову у межах цивільного судочинства. Квартира було вільною від арештів. Але навіть якби якесь обтяження і виникло б у 2016 році - воно не перешкоджало б зверненню стягнення на іпотечне майно за іпотечним договором від 15 травня 2009 року. Мета з якою позивач заявляє позовні вимоги про визнання недійсним договору про відступлення права вимоги та скасування державної реєстрації права власності взагалі незрозуміла, адже вказаний оспорюваний позивачем договір відступлення права вимоги і державна реєстрація права власності вищезазначеного нерухомого майна за ОСОБА_2 жодним чином не порушує права позивача і вчинені виключно з метою захисту законних прав ОСОБА_2 як кредитора та іпотекодержателя у борговому зобов`язанні, за яким ОСОБА_1 належним чином не виконала своїх зобов`язань і повинна понести за це відповідні правові наслідки. 
 
Рух справи у суді касаційної інстанції 
 
Ухвалою Верховного Суду від 15 жовтня 2020 року відкрито провадження у справі, витребувано справу та надано строк для подання відзиву на касаційну скаргу.
 
26 лютого 2021 року справа надійшла до суду касаційної інстанції.
 
Позиція Верховного Суду
 
Згідно із частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Відповідно до частини п`ятої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції призначає справу до судового розгляду за відсутності підстав, встановлених частинами третьою, четвертою цієї статті. Справа призначається до судового розгляду, якщо хоча б один суддя із складу суду дійшов такого висновку. Про призначення справи до судового розгляду постановляється ухвала, яка підписується всім складом суду.
 
Виходячи з викладеного, зважаючи на те, що під час проведення попереднього розгляду справи не встановлено обставин, передбачених частинами третьою, четвертою статті 401 ЦПК України, суд вважає за необхідне призначити справу до судового розгляду.
Керуючись статтями 401, 402 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
УХВАЛИВ:
 
Справу за позовом  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , треті особи: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Анохіна Вікторія Михайлівна, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Стрельченко Олена Володимирівна, про визнання недійним договору про відступлення права вимоги за іпотечним договором та скасування реєстрації, поновлення реєстрації, за касаційною скаргою представника ОСОБА_1 - ОСОБА_4 на рішення Київського районного суду м. Харкова від 09 квітня 2020 року та постанову Харківського апеляційного суду від 23 червня 2020 року призначити до судового розгляду на 07 квітня 2021 року колегією у складі п`яти суддів у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.
 
Ухвала оскарженню не підлягає.
 
Судді:	О. В. Ступак    	
 	Д. Д. Луспеник     В. В. Яремко