22-ц/804/98/21 
                                                                                265/8529/19 
                                               
Головуючий у І інстанції Міхєєва І.М.  Єдиний унікальний номер 265/8529/19
Номер провадження 22-ц/804/98/21
Доповідач Барков В.М.

П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ     УКРАЇНИ

10 лютого 2021 року  м. Маріуполь

Донецький апеляційний суд в складі:
головуючого судді Баркова В.М.,
суддів              Зайцевої С.А.,
                                    Мальцевої Є.Є.,   
розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи в місті Маріуполі апеляційну скаргу ОСОБА_1 на заочне рішення Орджонікідзевського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 13 квітня 2020 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення грошових коштів,

ВСТАНОВИВ:

В грудні 2019 року позивач ОСОБА_2 звернувся до суду із позовом до відповідача ОСОБА_1 про стягнення грошових коштів. В обґрунтування позовної вимоги зазначав, що 29 червня 2006 року між ОСОБА_1 та ЗАТ «Донгорбанк», правонаступником якого є ПАТ «ПУМБ», був укладений кредитний договір № 78, який був забезпечений договором іпотеки. Він, як майновий поручитель, був вимушений вносити грошові кошти від імені ОСОБА_1 в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором. Оскільки борг за договором кредиту станом на 29 січня 2018 року відсутній, просив стягнути з відповідача 93 654 грн. 96 коп. та понесені судові витрати.
Заочним рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 13 квітня 2020 року позовні вимоги ОСОБА_2 задоволено. Стягнуто на користь позивача у рахунок погашеної заборгованості за кредитним договором № 78 від 29 червня 2006 року 93 654 грн. 96 коп. та судовий збір у сумі 936 грн. 55 коп.
У липні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду першої інстанції із заявою про перегляд заочного рішення Орджонікідзевського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 13 квітня 2020 року в якій просив поновити йому строк для її подачі, переглянути рішення та скасувати його, яку ухвалою Орджонікідзевського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 09 вересня 2020 року залишено без задоволення.
В апеляційній скарзі відповідач посилаючись на незаконність, необґрунтованість рішення, на неповне з`ясування усіх обставин справи просив рішення Орджонікідзевського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 13 квітня 2020 року скасувати та відмовити в задоволені позовних вимог ОСОБА_2 .
В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що справу розглянуто судом першої інстанції без його участі без належного повідомлення, що позбавило його процесуальних прав передбачених ч. 3, 4, 6 ст. 43 ЦПК України. Крім того, вважає, що суд неповно з`ясувавши усі обставини по справі та не дослідивши Додаткову угоду № 9 від 25 березня 2016 року зробив невірний висновок з приводу повного виконання ОСОБА_2 грошових зобов`язань перед ним.
У відзиві позивач ОСОБА_2 зазначає, що ним були виконані вимоги договору позики № 78 від  29 червня 2006 року в якості майнового поручителя, що підтверджено  відповідною квитанцією. Вважає, що Додаткова угода № 9 від 25 березня 2016 року яка є невід`ємною частиною основного договору позики, породжує зобов`язання по сплаті заборгованості за кошти отримані другим та третім траншем саме у ОСОБА_1 .
Відповідно до ч. 13 ст. 7, ч.ч. 1, 3 ст. 368, ч. 1 ст. 369 ЦПК України справа розглядається апеляційним судом в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, без повідомлення учасників справи.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно задовольнити частково, рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове про задоволення позовних вимог з наступних підстав.
Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені у постановах Верховного Суду.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Згідно ст. 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини справи, якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються, які правовідносини випливають із встановлених обставин, яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин та інші.
Підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права (ст. 376 ЦПК України).
Судом встановлено, що 29 червня 2006 року між ОСОБА_1 та ЗАТ «Донгорбанк» був укладений кредитний договір № 78, за умовами якого кредитор надав ОСОБА_1 кредитні кошти в сумі 25 990 доларів США зі сплатою 13% річних з метою проведення капітального ремонту квартири, купівлі меблів та побутової техніки, а останній зобов`язався повернути наданий кредит у строк до 28 червня 2021 року (а.с.7-8).
На забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором між ОСОБА_2 , як майновим поручителем позичальника, та кредитором – ЗАТ «Донгорбанк» 29 червня 2006 року був укладений договір іпотеки № 78/1, предметом якого є належна ОСОБА_2 квартира АДРЕСА_1 (а.с.9-11).
Зі змісту договору іпотеки вбачається, що ОСОБА_2 зобов`язався перед кредитором нести майнову відповідальність за виконання зобов`язань ОСОБА_1 , які полягають в своєчасному поверненні кредиту позичальником. Таким чином, позивач прийняв на себе ризик невиконання ним зобов`язань, згідно укладеного кредитного договору в повному обсязі, включаючи сплату процентів, основної суми боргу, а також будь-яке збільшення цієї суми та/або за основним зобов`язанням відповідно до п. 2.1.
Відповідно до Договору про внесення змін №1 від 18.11.2009 року, було внесено зміни до Договору іпотеки № 78/1 від 29.06.2006 року, договір доповнено пунктом 2.3.: «У разі зміни (збільшення або зменшення) основної суми боргу та/або процентів за Основним зобов`язанням Сторони дійшли згоди, що про ці зміни Іпотекодавець повідомляється Позичальником або Іпотекодержателем шляхом надання копій відповідних додаткових угод до Основного зобов`язання і при цьому зміни та/або доповнення до цього договору з цього приводу не вносяться. При цьому Іпотекодавець погоджується на такі зміни і доповнення до Основного зобов`язання» (а.с.12).
05 січня 2016 року ПАТ «ПУМБ» звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 про звернення стягнення заборгованості за кредитним договором № 78 від 29 червня 2006 року на передану в іпотеку квартиру. Ухвалою Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя від 21 квітня 2016 року позов залишено без розгляду на підставі заяви банку (а.с. 13).
В обґрунтування своїх позовних вимог ОСОБА_2 суду першої інстанції надані копії квитанцій про погашення заборгованості за кредитним договором № 78 від 29 червня 2006 року протягом 2009-2017 років. Платником у деяких квитанціях зазначений ОСОБА_1 (а.с. 14-33).
Заявою від 29 січня 2018 року на ім`я керуючого ПАТ «ПУМБ», ОСОБА_1 надав згоду банку на погашення залишку заборгованості за вказаним кредитним договором поручителем ОСОБА_2 у сумі 93 654 грн. 96 коп. Згідно квитанції № TR.14109107.47115.318 від 29 січня 2018 року, ОСОБА_2 сплатив від імені ОСОБА_1 93 654,96 грн. Призначення платежу: грошові кошти для погашення заборгованості за кредитним договором, позичальник ОСОБА_1 (а.с. 34, 36).
Довідкою відділення ПУМБ «РЦ в м. Маріуполі» від 05 лютого 2018 року підтверджено, що за кредитним договором № 78 від 29.06.2006р. на ім`я ОСОБА_1 (за яким майновим поручителем виступав ОСОБА_2 ), заборгованість за кредитом та процентами відсутня. Кредит сплачено у повному обсязі 29 січня 2018 року (а.с. 35).
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з положень ч. 1, 2 ст. 556 ЦК України та вважав, що позивач як поручитель, який повністю виконав зобов`язання, забезпечене порукою, набув прав кредитора.
Проте з таким висновком суду погодитися не можна з огляду на наступне.
Зобов`язання виникають з підстав, передбачених статтею 11 ЦК України, зокрема з договорів.
Відносини, пов`язані із порукою, врегульовані главою 49 ЦК України.
Порукою є договір, за яким поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником. Порукою може забезпечуватися виконання зобов`язання частково або у повному обсязі. Договір поруки повинен укладатись у письмовій формі через те, що правочин щодо забезпечення виконання зобов`язання, вчинений без недодержання письмової форми, є нікчемним (ч. 2 ст. 547, ч.ч. 1, 2 ст. 553 ЦК України).
Оскільки порука є видом забезпечення виконання зобов`язань і при цьому водночас сама має договірний характер, на правовідносини поруки поширюються загальні положення про зобов`язання та про договори (розділи І та II книги 5 ЦК України).
Відповідно до ч. 1 ст. 638 ЦК України істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Враховуючи характер поруки (похідний, залежний від основного зобов`язання), до істотних умов договору поруки слід віднести наступні: визначення зобов`язання, яке забезпечується порукою, його зміст та розмір, зокрема реквізити основного договору, його предмет, строк виконання тощо; обсяг відповідальності поручителя, оскільки згідно із ч. 2 ст. 553 ЦК України порукою може забезпечуватися виконання зобов`язання частково або у повному обсязі, а ч. 2 ст. 554 ЦК України встановлено, що поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки; відомості про сторони: кредитора і поручителя; відомості про боржника (хоча він і не є стороною договору поруки, але згідно із ч. 1 ст. 555 ЦК України у разі одержання вимоги кредитора поручитель зобов`язаний повідомити про це боржника, а в разі пред`явлення до нього позову – подати клопотання про залучення боржника до участі у справі.
До поручителя, який виконав зобов`язання, забезпечене порукою, переходять усі права кредитора у цьому зобов`язанні, в тому числі й ті, що забезпечували його виконання (ч. 2 ст. 556 ЦК України).
Згідно зі статтями 526, 530, 610, ч. 1 ст. 612 ЦК України зобов`язання повинні виконуватися належним чином у встановлений строк відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
При цьому суд першої інстанції не врахував, що згідно зі ст. 546 ЦК України порука та застава визначені як окремі види забезпечення зобов`язань. Поручитель і майновий поручитель є суб`єктами різних за змістом цивільних правовідносин. Поручитель є суб`єктом такого виду забезпечення виконання зобов`язання, як порука, а майновий поручитель є суб`єктом іншого виду забезпечення виконання зобов`язання – застави. Правовий статус поручителя й майнового поручителя врегульовано окремо, із суттєвими видовими відмінностями, достатніми для їх розрізнення та для вирішення спорів за їхньої участі шляхом безпосереднього застосування відповідних норм цивільного закону.
Оскільки договір іпотеки є різновидом договору застави та окремим способом забезпечення зобов`язань, регулювання якого здійснюється статтями 572-593 гл. 49 ЦК і спеціальним законом, то до іпотечних правовідносин за участі майнового поручителя не підлягають застосуванню положення § 3 гл. 49 ЦК (постанова Верховного Суду України від 16 жовтня 2012 року у справі № 3-43гс12).
В зв`язку з тим, що з ОСОБА_2 договір поруки в порядку статей 553-559 ЦК України не укладався, суд першої інстанції помилково застосував закон, який не підлягав застосуванню, в зв`язку з чим апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги згідно із ч. 4 ст. 367 ЦПК України та вважає за необхідне оскаржуване рішення скасувати.
Вирішуючи справу по суті позовних вимог, апеляційний суд виходить з того, що звертаючись до суду, ОСОБА_2 посилався серед іншого й на положення ст. 528 ЦК України.
Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 528 ЦК України виконання обов`язку може бути покладено боржником на іншу особу, якщо з умов договору, вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства або суті зобов`язання не випливає обов`язок боржника виконати зобов`язання особисто. У цьому разі кредитор зобов`язаний прийняти виконання, запропоноване за боржника іншою особою. У разі невиконання або неналежного виконання обов`язку боржника іншою особою цей обов`язок боржник повинен виконати сам.
При цьому підставою для виконання третьою особою зобов`язань за боржника є покладення на цю особу такого зобов`язання боржником як за власною ініціативою, так і за попередньою домовленістю цієї особи з боржником. Таке покладення виконання зобов`язань, відповідно до частини першої статті 528 ЦК України, є обов`язковим для прийняття кредитором як належного виконання зобов`язань.
Відповідно до статті 520 ЦК України боржник у зобов`язанні може бути замінений іншою особою (переведення боргу) лише за згодою кредитора, якщо інше не передбачено законом.
Статтями 513, 521 ЦК України врегульоване питання форми правочину щодо заміни кредитора чи боржника у зобов`язанні та передбачено, що такий правочин має бути вчинений у формі основного зобов`язального правочину.
Разом з тим норми ст.ст. 204, 205, ч. 1 ст. 206, ст.ст. 218, 511 ЦК України не забороняють вчиняти в усній формі правочин щодо надання згоди боржника за зобов`язанням на покладення виконання обов`язку на іншу особу. Основним критерієм для застосування правового механізму, передбаченого частиною першою статті 528 ЦК України, є воля боржника.
Крім того, за змістом вищенаведеної статті 528 ЦК України угода про виконання обов`язку боржника іншою особою може бути укладена між вказаними сторонами, тобто між боржником і цією іншою особою, а не між кредитором і боржником (постанова ВС від 12 червня 2019 року по справі № 279/11444/15-ц).
Із заяви ОСОБА_1 від 29 січня 2018 року вбачається, що він надав письмову згоду на погашення ОСОБА_2 свого боргу за кредитним договором № 78 від 29 червня 2006 року в сумі 93 654 грн. 96 коп. (а.с. 36), а останній виконав ці зобов`язання ОСОБА_1 , сплативши банку зазначену суму грошей. (а.с. 34).
Таким чином, апеляційний суд вважає, що між сторонами вчинено правочин щодо надання згоди ОСОБА_1 на покладення виконання свого обов`язку за кредитним договором на ОСОБА_2 , який виконавши такий обов`язок, набув прав кредитора за цим договором на підставі п. 4 ч. 1 ст. 512 ЦК України, а відтак позовні вимоги необхідно задовольнити повністю.
Оскільки апеляційний суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог, з відповідача на користь позивача необхідно стягнути понесені ним витрати по сплаті судового збору за подачу позовної заяви в сумі 936 грн. 55 коп. Судові витрати відповідача по сплаті судового збору за подачу апеляційної скарги відшкодуванню не підлягають в зв`язку з тим, що апеляційний суд переглядав справу по за межами доводів апеляційної скарги та так само повністю задовольнив позовні вимоги, але із застосуванням інших норм матеріального права.
Керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 – задовольнити частково.
Заочне рішення Орджонікідзевського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 13 квітня 2020 року – скасувати.
Позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення грошових коштів – задовольнити.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 93 654 (дев`яносто три тисячі шістсот п`ятдесят чотири) грн. 96 коп. та 936 (дев`ятсот тридцять шість) грн. 55 коп. у відшкодування судових витрат по сплаті судового збору, а разом – 94 591 (дев`яносто чотири тисячі п`ятсот дев`яносто одну) грн. 51 коп.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до суду касаційної інстанції.
Повний текст постанови складено 10 лютого 2021 року.

Судді       В.М. Барков

Є.Є. Мальцева

С.А. Зайцева