ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
03 лютого 2021 року           справа №360/3968/20 

приміщення суду за адресою: 84301, м. Краматорськ вул. Марата, 15

Перший апеляційний адміністративний суд у складі колегії: головуючого судді Міронової Г.М., суддів: Геращенка І.В., Казначеєва Е.Г.,   розглянув в порядку письмового провадження апеляційну скаргу  Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Луганській області  на рішення Луганського окружного адміністративного суду від 20 листопада 2020 р. (у повному обсязі складено 20 листопада 2020 року у м. Сєвєродонецьк Луганської області) у справі  № 360/3968/20 (головуючий І інстанції суддя К.Є. Петросян)  за позовом   ОСОБА_1  до  Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Луганській області про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії,                                                                                
                                             ВСТАНОВИВ:
Позивач 16.10.2020 року звернувся до суду з   позовною заявою (яка була уточнена) до відповідача, в якій просив  визнати протиправними дії управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Луганській області щодо припинення йому виплати страхових регресних виплат у рахунок відшкодування шкоди у зв`язку з професійним захворюванням, починаючи з березня 2016 року; зобов`язати управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Луганській області поновити йому виплату страхових регресних виплат у рахунок відшкодування шкоди у зв`язку з професійним захворюванням та виплатити заборгованість за весь період часу починаючи з березня 2016 року (а.с. 22-23). 
Рішенням   Луганського окружного адміністративного суду від 20 листопада 2020 року   у справі   № 360/3968/20  позовні вимоги задоволено частково.
Визнано протиправною та скасовано постанову Старобільського відділення управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Луганській області від 18.03.2020 № 1220/3360/3359/1 про відмову у призначенні страхових виплат ОСОБА_1 . 
Зобов`язано Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Луганській області поновити нарахування та виплату ОСОБА_1 щомісячних страхових виплат з 01 червня 2017 року відповідно до його заяви від 18.02.2020, з  виплатою усієї суми заборгованості, що утворилась за період, починаючи з 01.06.2017.
У задоволенні інших позовних вимог відмовлено.
Вирішено питання судових витрат.
В частині присудження страхової виплати в межах суми стягнення за один місяць рішення суду виконується негайно (а.с. 113-119).
Не погодившись з таким рішенням суду першої інстанції, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій   просив скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.
В обґрунтування апеляційної скарги посилається на Закон України  № 1105, Закон України № 1706, Постанову Кабінету Міністрів України від 01.10.2014 року № 531 та зазначає, що відповідно до інформації з Єдиної інформаційно-аналітичної системи Фонду позивач, як внутрішньо переміщена особа, перебував на обліку у відділенні виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в м. Одеса та отримував страхові виплати за період з 01.05.2014 року по 31.05.2017 року у відповідності до Порядку № 20.
За вимогами п. 2 Порядку № 365 контроль за проведенням соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам здійснюють структурні підрозділи з питань соціального захисту населення районних, районних у м. Києві держадміністрацій, виконавчих органів міських, районних у містах (у разі утворення) рад шляхом відвідування не рідше ніж один раз на шість місяців фактичного місця проживання/перебування внутрішньо переміщеної особи, про що складається акт обстеження матеріально-побутових умов сім`ї за формою, встановленою Мінсоцполітики.
За результатами такої перевірки структурний підрозділ з питань соціального захисту населення готує подання про призначення (відновлення) або відмову у призначенні (відновленні) соціальних виплат до комісії з питань призначення (відновлення) соціальних виплат  внутрішньо переміщеним особам.  Комісія, крім підстав відмови у призначенні (відновленні) соціальної виплати, передбачених законодавством, може відмовити заявникові у призначенні (відновленні) такої виплати в разі його відсутності за фактичним місцем проживання/перебування, зазначеним у заяві про призначення/відновлення соціальної виплати.
Структурний підрозділ з питань соціального захисту населення та орган, що здійснює соціальні виплати, на підставі рішення комісії припиняє соціальні виплати з місяця, що настає за тим, у якому прийнято рішення.
25.05.2017 року Одеське міське відділення винесло постанову  про припинення щомісячних страхових виплат позивачу у зв`язку з відсутністю за фактичним місцем проживання.
12.03.2020 року  відділенням у м. Старобільську отримано зазначене рішення та   винесено постанову про відмову у страхових виплатах.
Відповідно до ч. 1 ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково   поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів   та вимог апеляційної скарги.
В частині відмови у задоволенні позовних вимог рішення суду не оскаржено.
Згідно ч. 1   ст. 311 КАС України справу розглянуто в порядку письмового провадження.
Судами   першої   та апеляційної інстанцій встановлено, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 , є громадянином України, місце реєстрації: АДРЕСА_1 (а.с.4-5).
За довідкою про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи від 20 листопада 2017 року № 0000411454, позивач є внутрішньо переміщеною особою, фактичне місце проживання/перебування: АДРЕСА_2  (а.с.3).
З 06.11.2009 позивачу встановлено 25 % втрати професійної працездатності безстроково відповідно до довідки про результати визначення ступеня втрати професійної працездатності у відсотках, потребі у додаткових видах допомоги серії 2-20 СУ № 035783 (а.с.7). 
ОСОБА_1 , як внутрішньо переміщена особа, перебував на обліку у відділенні виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в м. Одеса (наразі - Одеське міське відділення управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Одеській області) та отримував страхові виплати за період з 01.10.2014 по 31.05.2017. Наданими відповідачем списками та відповідними платіжними дорученнями підтверджується виплата страхових коштів позивачу за період з 01.03.1016 по 31.05.2017 (а.с. 38-97).
25.05.2017 відділенням виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в м. Одеса винесено постанову № 1501/3359/3359/ про припинення щомісячних страхових виплат потерпілому ОСОБА_1 на підставі протоколу № 10/п від 18.05.2017 засідання комісії по розгляду заяв з призначення населенню субсидій, в окремих випадках, для відшкодування витрат на оплату житлово-комунальних послуг, придбання скрапленого газу, твердого та рідкого пічного палива, надання пільг за фактичним місцем проживання та призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам (а.с. 98, 103 на звороті, 104).
18.02.2020 ОСОБА_1 , як внутрішньо переміщена особа, звернувся із заявою на продовження раніше призначеної щомісячної страхової виплати до Старобільського відділення управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Луганській області (а.с.99).
12.03.2020 відділенням в м. Старобільську отримано рішення комісії з питань призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам при Управлінні праці та соціального захисту населення Старобільської міської ради від 05.03.2020 № 8 про відмову у призначенні (відновленні) соціальних виплат у вигляді пенсії (щомісячного довічного грошового утримання) внутрішньо переміщеній особі ОСОБА_1 (а.с.105-106).
На підставі вищезазначеного рішення, Старобільським відділенням управління ВД Фонду соціального страхування України у Луганській області винесено постанову № 1220/3360/3359/1 від 18 березня 2020 року про відмову ОСОБА_1 у призначенні страхових виплат на підставі п. 12 Порядку призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам, затвердженого постановою  КМУ № 365 від 08.06.2016 (а.с.109).
Про відмову у призначенні щомісячної страхової виплати Старобільським відділенням повідомлено позивача листом від 18.03.2020 № 676/02-1, проте конверт з зазначеним листом повернувся на адресу відділення з позначкою «інші причини, що не дали змоги виконати обов`язки щодо пересилання поштового відправлення» (а.с.107,108). 
Спірним питанням даної справи є правомірність дій відповідача стосовно невиплати позивачу відповідачем страхових виплат за   період з  червня 2017 року.
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо часткового задоволення позовних вимог з огляду на наступне.
Згідно із статтею 46 Конституції України, норми якої є нормами прямої дії, громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх в разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та інших випадках передбачених законом.
Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними. Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.
Статтею 92   Конституції   України   визначено,   що виключно законами України визначаються,   зокрема, :
1) права і свободи людини і громадянина, гарантії цих прав і свобод; основні обов`язки громадянина;
6) основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення; засади регулювання праці і зайнятості, шлюбу, сім`ї, охорони дитинства, материнства, батьківства; виховання, освіти, культури і охорони здоров`я; екологічної безпеки;
12) організація і діяльність органів виконавчої влади, основи державної служби, організації державної статистики та інформатики.
Приписами статті 173 Кодексу законів про працю України встановлено, що шкода, заподіяна працівникам каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, пов`язаним з виконанням трудових обов`язків, відшкодовується у встановленому законодавством порядку.
Закон України "Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування" № 1105-XIV визначає правові, фінансові та організаційні засади загальнообов`язкового державного соціального страхування, гарантії працюючих громадян щодо їх соціального захисту у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності, вагітністю та пологами, від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, охорони життя та здоров`я.
Правову основу, економічний механізм та організаційну структуру загальнообов`язкового державного соціального страхування громадян від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які призвели до втрати працездатності або загибелі застрахованих на виробництві, відповідно до Конституції України та Основ законодавства України про загальнообов`язкове державне соціальне страхування станом на момент виникнення спірних правовідносин визначав Закон України від 23 вересня 1999 року № 1105-XIV "Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності", який з 1 січня 2015 року діє в редакції Закону України від 28 грудня 2014 року та має назву "Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування" (далі - Закон № 1105-XIV).
За унормуванням п. 2 ч. 1 ст. 16 Закону № 1105-XIV, застрахована особа має право на отримання у разі настання страхового випадку матеріального забезпечення, страхових виплат та соціальних послуг, передбачених цим Законом.
Статтею 36 Закону № 1105-XIV встановлено, що страховими виплатами є грошові суми, які Фонд виплачує застрахованому чи особам, які мають на це право, у разі настання страхового випадку.
Страхові виплати складаються   в тому числі із: 1) страхової виплати втраченого заробітку (або відповідної його частини) залежно від ступеня втрати потерпілим професійної працездатності (далі - щомісячна страхова виплата); 2) страхової виплати в установлених випадках одноразової допомоги потерпілому (членам його сім`ї та особам, які перебували на утриманні померлого.
Страхові виплати провадяться щомісячно в установлені Фондом дні на підставі постанови цього Фонду або рішення суду:
1) потерпілому - з дня втрати працездатності внаслідок нещасного випадку або з дати встановлення професійного захворювання;
2) особам, які мають право на виплати у зв`язку зі смертю годувальника, - з дня смерті потерпілого, але не раніше дня виникнення права на виплати.
Виплати, призначені, але не одержані своєчасно потерпілим або особою, яка має право на одержання виплат, провадяться за весь минулий час, але не більш як за три роки з дня звернення за їх одержанням.
Якщо потерпілому або особам, які мають право на одержання страхової виплати, з вини Фонду своєчасно не визначено або не виплачено суми страхової виплати, ця сума виплачується без обмеження протягом будь-якого строку та підлягає коригуванню у зв`язку із зростанням цін на споживчі товари та послуги в порядку, встановленому статтею 34 Закону України "Про оплату праці" (ч. 1, 4, 7   ст. 47 Закону№ 1105).
Страхові виплати і надання соціальних послуг припиняються:
1) на весь час проживання потерпілого за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України;
2) на весь час, протягом якого потерпілий перебуває на державному утриманні, за умови, що частка виплати, яка перевищує вартість такого утримання, надається особам, які перебувають на утриманні потерпілого;
3) якщо з`ясувалося, що виплати призначено на підставі документів, які містять неправдиві відомості. Сума витрат на страхові виплати, отримані застрахованим, стягується в судовому порядку;
4) якщо страховий випадок настав внаслідок навмисного наміру заподіяння собі травми;
5) якщо потерпілий ухиляється від медичної чи професійної реабілітації або не виконує правил, пов`язаних з установленням чи переглядом обставин страхового випадку, або порушує правила поведінки та встановлений для нього режим, що перешкоджає одужанню;
6) в інших випадках, передбачених законодавством (ст. 38 Закону № 1105).
Як вже зазначалось раніше, позивач  відповідно до довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи від 20 листопада 2017 року № 0000411454,  є внутрішньо переміщеною особою, фактичне місце проживання/перебування: АДРЕСА_2 (а.с.3).
12.03.2020 відділенням в м. Старобільську отримано рішення комісії з питань призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам при Управлінні праці та соціального захисту населення Старобільської міської ради від 05.03.2020 № 8, про відмову у призначенні (відновленні) соціальних виплат у вигляді пенсії (щомісячного довічного грошового утримання) внутрішньо переміщеній особі ОСОБА_1 (а.с.105-106).
На підставі вищезазначеного рішення, Старобільським відділенням управління ВД Фонду соціального страхування України у Луганській області винесено постанову № 1220/3360/3359/1 від 18 березня 2020 року про відмову ОСОБА_1 у призначенні страхових виплат на підставі п.12 Порядку призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам, затвердженого постановою  КМУ № 365 від 08.06.2016 (а.с.109). 
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що стаття 46 Закону № 1105-XIV не містить такої підстави для припинення страхових виплат як не підтвердження фактичного проживання.  
Як зазначалось раніше, частиною 1 ст. 17 Закону №  1706-VII передбачено, що для взятої на облік внутрішньо переміщеної особи реалізація прав на зайнятість, пенсійне забезпечення, загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття, у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності, від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності, на отримання соціальних послуг здійснюється відповідно до законодавства України.
Таким чином,  дії відповідача стосовно відмови   виплатити  позивачу страхові виплати  з 01.06.2017 року   суперечать вимогам  ст. 7 Закон № 1706-VII  та фактично обмежують передбачене Законом № 1105-XIV право позивача на своєчасне отримання в повному обсязі страхових сум, тобто є дискримінаційними з огляду на отримання  статусу внутрішньо переміщеної особи.
Матеріалами справи підтверджено, що відповідачем не виплачено суми страхових виплат позивачу  з 01.06.2017  року з посиланням на пункт 15 Порядку призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.06.2016 року № 365, згідно якого, суми соціальних виплат, які не виплачені за минулий період, обліковуються в органі, що здійснює соціальні виплати, та виплачуються на умовах окремого порядку, визначеного Кабінетом Міністрів України.
Разом з тим, відповідно до пункту 1 частини першої та другої статті 47 Закону № 1105-XIV страхові виплати провадяться щомісячно в установлені Фондом дні на підставі постанови цього Фонду або рішення суду потерпілому - з дня втрати працездатності внаслідок нещасного випадку або з дати встановлення професійного захворювання. Одноразова допомога виплачується потерпілому в місячний строк з дня визначення МСЕК стійкої втрати професійної працездатності.
Суд апеляційної інстанції  вважає, що постанови Кабінету Міністрів України,  на які посилається апелянт, не є законом, а тому зазначені підзаконні нормативно-правові акти не можуть змінювати в бік звуження права громадян, які встановлено нормативно-правовими актами вищої юридичної сили.
До того ж суд апеляційної інстанції звертає увагу на те, що постановою Верховного Суду від 20.12.2018 у справі 826/12123/16 були залишені без змін постанова Київського апеляційного адміністративного суду від 04 липня 2018 року та постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 29 червня 2017 року, якою визнано нечинними пункти 7, 8, 9, 13 Порядку призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам та Порядок здійснення контролю за проведенням соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам за місцем їх фактичного проживання/перебування, затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 08 червня 2016 року № 365 та абзац 10 пункту 1 постанови Кабінету Міністрів України "Про здійснення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам" від 05 листопада 2014 року № 637.
Щодо встановлення постановами Кабінету Міністрів України інших підстав для припинення виплати  страхових виплат, відмінних від визначених частиною першою статті 46 Закону № 1105-IV, не є іншим випадком припинення виплати  страхових виплат, передбаченим законом у розумінні пункту 5 частини першої статті 46 цього Закону.
Суд апеляційної інстанції зазначає, що право приймати закони, вносити до них зміни належить виключно Верховній Раді України і не може передаватися іншим органам чи посадовим особам. Закони та інші нормативно-правові  акти  приймаються на основі: Конституції України і повинні відповідати їй.
Верховна Рада України може змінити закон виключно законом, а не шляхом прийняття підзаконного правового акту. Нормативно-правові акти Кабінету Міністрів України відносяться до категорії підзаконних, а тому не можуть змінювати в бік звуження права громадян, які встановлено нормативно-правовими актами вищої юридичної сили. Право на обмеження конституційних прав громадян Кабінету Міністрів України Верховною Радою України не надано.
Статтею 46 Конституції України передбачено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.  Тобто, право на отримання пенсії є конституційним правом громадян України.
Частиною 3 статті 2 Протоколу № 4 Конвенції про захист прав і основних свобод людини визначено, що кожна людина має право на вільне пересування і свободу вибору місця проживання. Кожна людина має право залишати будь-яку країну, включаючи свою власну.
За змістом  ч. 2 ст. 2 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не може бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження.
Таким чином, кожен громадянин України, включаючи пенсіонерів, має право на вільний вибір свого місця проживання, зі збереженням усіх конституційних прав, в тому числі, і права на пенсійне забезпечення.
Оцінюючи спірні правовідносини,   суд апеляційної інстанції звертається до положень Конституції   України, за якими в Україні як соціальній, правовій державі людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави (статті 1, 3 Конституції України).
Статтею 24 Конституції України встановлено, що громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.
За унормуванням статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Керуючись частиною другою статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України   та   статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", суд застосовує Конвенцію та практику Суду як джерело права.
Стаття 1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод   визначає, що Високі Договірні Сторони гарантують кожному, хто перебуває під їхньою юрисдикцією, права і свободи, визначені в розділі I цієї Конвенції.                
Стаття 1 Першого протоколу до   Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод   визначає, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.                    
У рішенні "Суханов та Ільченко проти України" Європейський суд з прав людини зазначив, що зменшення розміру або припинення виплати належним чином встановленої соціальної допомоги може становити втручання у право власності (параграф 52).
Суд зазначив, що стаття 1 Першого протоколу включає в себе три окремих норми: "перша норма, викладена у першому реченні першого абзацу, має загальний характер і проголошує принцип мирного володіння майном; друга норма, що міститься в другому реченні першого абзацу, стосується позбавлення власності і підпорядковує його певним умовам; третя норма, закріплена в другому абзаці, передбачає право Договірних держав, зокрема, контролювати користування власністю відповідно до загальних інтересів. Проте ці норми не є абсолютно непов`язаними між собою. Друга і третя норми стосуються конкретних випадків втручання у право на мирне володіння майном, а тому повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закріпленого першою нормою" (параграф 30).
Щодо соціальних виплат, стаття 1 Першого протоколу не встановлює жодних обмежень свободи Договірних держав вирішувати, мати чи ні будь-яку форму системи соціального забезпечення та обирати вид або розмір виплат за такою системою. Проте якщо Договірна держава має чинне законодавство, яке передбачає виплату як право на отримання соціальної допомоги (обумовлене попередньою сплатою внесків чи ні), таке законодавство має вважатися таким, що передбачає майнове право, що підпадає під дію статті 1 Першого протоколу щодо осіб, які відповідають її вимогам (параграф 31).
Суд повторив, що першим і найголовнішим правилом статті 1 Першого протоколу є те, що будь-яке втручання державних органів у право на мирне володіння майном має бути законним і повинно переслідувати легітимну мету "в інтересах суспільства". Будь-яке втручання також повинно бути пропорційним по відношенню до переслідуваної мети.
Іншими словами, має бути забезпечено "справедливий баланс" між загальними інтересами суспільства та обов`язком захисту основоположних прав конкретної особи.           Необхідного балансу не буде досягнуто, якщо на відповідну особу або осіб буде покладено особистий та надмірний тягар (параграф 53).
За рішенням Європейського суду з прав людини у справі "Щокін проти України": перша та найважливіша вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає в тому, що будь-яке втручання публічних органів у мирне володіння майном повинно бути законним.
Так, друге речення першого пункту передбачає, що позбавлення власності можливе тільки "на умовах, передбачених законом", а другий пункт визнає, що держави мають право здійснювати контроль за використанням майна шляхом введення "законів". Більш того, верховенство права, один із основоположних принципів демократичного суспільства, притаманний усім статтям Конвенції. Таким чином, питання, чи було дотримано справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав окремої особи, виникає лише тоді, коли встановлено, що оскаржуване втручання відповідало вимозі законності і не було свавільним (параграф 50).
У справі "Рисовський проти України" Європейський суд з прав людини підкреслив особливу важливість принципу "належного урядування". Він передбачає, що у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб. Зокрема, на державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок і сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах, які зачіпають майнові інтереси.
Стаття 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) гарантує, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.
Під ефективним засобом (способом) необхідно розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Тобто ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.
Отже, обираючи спосіб захисту порушеного права, слід зважати й на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Зважаючи на обставини справи, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції, що порушення прав позивача відбулося внаслідок винесення Старобільським відділенням управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Луганській області протиправної постанови від 18.03.2020 №1220/3360/3359/1 про відмову у призначенні страхових виплат, тому в даному випадку  правильним та ефективним способом захисту порушеного права, з урахуванням ч.2  ст.9 КАС України є визнання протиправною та скасування вказаної постанови, а також зобов`язання відповідача поновити нарахування та виплату позивачу щомісячних страхових виплат за його заявою від 18.02.2020 з виплатою усієї суми заборгованості, що утворилась за період, починаючи з 01.06.2017.
Відповідно до ч. 2 ст. 77 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок   щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
З огляду на приписи ст. 77 КАС України стосовно обов`язку доказування правомірності своїх дій суб`єктом владних повноважень судова колегія не приймає доводи апелянта щодо недоведеності позивачем порушення його права на отримання страхових виплат     з 01.06.2017 року.   
З урахуванням вищевикладеного, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи та судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, тому підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду не вбачається.   
Керуючись ст. ст. 205, 308, 311, 313, 315,  316, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд,

                                               ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу   Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Луганській області   -   залишити без задоволення.
Рішення  Луганського окружного адміністративного суду від 20 листопада 2020 р.   у справі  № 360/3968/20  -   залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та не  підлягає касаційному оскарженню крім  випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України.
Повне судове рішення складено 03 лютого 2021 року.

Головуючий   суддя                                                               Г.М. Міронова              
       Судді                                                                                І.В. Геращенко
                                                                                                Е.Г. Казначеєв