Справа № 308/2430/20

П О С Т А Н О В А
Іменем України

16 лютого 2021 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд у складі: 
       головуючого – судді Куштана Б.П. (доповідача), 
       суддів: Джуги С.Д. і Кожух О.А.,
       з участю секретаря Волощук В.І.,
       розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 на рішення Ужгородського міськрайонного суду від 13 жовтня 2020 року (у складі судді Сарай А.І.) за позовом ОСОБА_2 та ОСОБА_3 до фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 про стягнення безпідставно набутих коштів, -
ВСТАНОВИВ:
        ОСОБА_2 і ОСОБА_3 звернулися до суду з позовом у березні 2020 р. 
       Просили стягнути з відповідача на свою користь по 500 євро кожному, вирішити питання розподілу судових витрат.
       На обґрунтування позовних вимог указали, що в грудні 2019 р. позивачі звернулися до відповідача з питань працевлаштування у Федеративній Республіці Німеччина. Представник відповідача повідомила позивачів про наявність ліцензії на право здійснення діяльності з посередництва у працевлаштуванні за кордоном і необхідності попередньої оплати послуг кадрового агентства ФОП ОСОБА_1 у розмірі 500 євро з кожного. Позивачі перерахували на картковий рахунок відповідача 13 000 грн. (еквівалент 500 євро), але в подальшому позивачі передумали користуватися послугами відповідача, відтак наполягали на поверненні безпідставно отриманої відповідачем суми в розмірі 13 000 грн. із кожного з позивачів.
       У порушення ліцензійних умов провадження господарської діяльності з посередництва у працевлаштуванні за кордоном, які затверджені Постановою КМУ від 16.12.2015 р. № 1060 відповідач запропонував позивачам свої послуги з працевлаштування у Федеративній Республіці Німеччина, хоча ця країна не входить до списку країн із правом відповідача щодо надання послуг із працевлаштування.
       Такими неправомірними діями відповідачапозивачам, як споживачам послуг, завдано матеріальну шкоду в розмірі 13 000 грн. кожному.
       Рішенням Ужгородського міськрайонного суду від 13 жовтня 2020 р. позов задоволено частково: стягнуто з ФОП ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 13000 грн. Стягнуто з ФОП ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 13000 грн. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Стягнуто з ФОП ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 840,80 грн. у відшкодування судового збору. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь держави 840,80 грн. у відшкодування судового збору.
       ФОП ОСОБА_1 просить скасувати це рішення і ухвалити нове, яким у задоволенні позову відмовити. Доводить про неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права. Узагальнені доводи апеляційної скарги зводяться до такого:
-зі змісту позовної заяви вбачається, що в кожного з позивачів виникли самостійні відносини з відповідачем, вимоги не пов`язані між собою і доводяться різними доказами;
-на обґрунтування позову позивачі посилаються на те, що вони здійснили оплату за договором про надання інформаційно-довідкових послуг, проте після отримання таких відмовилися від підписання договору, однак вимагають повернути кошти як безпідставно набуті;
-суд першої інстанції мав застосувати до спірних правовідносин положення про зобов`язання і умови договору.
       Письмового відзиву на апеляційну скаргу до суду не надходило.
       Апеляційну скаргу належить залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції – без змін, із таких мотивів.
       Суд виходив із того, що між сторонами не виникли договірні правовідносини, договір на виконання інформаційно-довідкових послуг з умов працевлаштування між сторонами не укладався у належній формі, тобто письмова форма договору щодо надання послуг не дотримана, оскільки такі не підписані позивачами у зв`язку з відмовою їх укладати.
       Разом з тим, як установлено матеріалами справи, відповідач відповідно до бази даних суб`єктів господарювання, які провадять господарську діяльність з посередництва у працевлаштуванні за кордоном, має ліцензію на провадження господарської діяльності з посередництва у працевлаштуванні за кордоном та згідно з поданими ним документами країнами працевлаштування є Польща, Чехія і Словаччина.
       Відповідач отримав оспорювані грошові кошти не на підставі договірного характеру правовідносин, він не є належним набувачем грошових коштів, що передбачає можливість застосування судом положень частини 1 статті 1212 ЦК України.
       Під час переходу майна у формі грошових коштів від позивачів до відповідача була відсутня для цього належна правова підстава, набувач збагатився за рахунок потерпілих осіб без достатньої підстави, передбаченої законом, іншими правовими актами чи правочином, оскільки такий перехід майна суперечить юридичному змісту правовідношення та не ґрунтується на прямій вказівці закону.
       Відтак, набуті відповідачем грошові кошти є безпідставно набутим майном, яке підлягає поверненню потерпілим особам.
       Колегія суддів погоджується із такими висновками суду першої інстанції оскільки вони відповідають обставинам справи, нормам матеріального та процесуального права.
       Учасники справи були належним повідомлені про час і місце розгляду справи, що підтверджується рекомендованими повідомленнями про вручення поштового відправлення, однак у судове засідання не з`явилися, про причини своєї неявки суд не повідомили, відтак розгляд справи проводився без участі сторін.
       Як видно з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, у грудні 2019 р. позивачі звернулися до кадрового агентства ФОП ОСОБА_1 із питаннями щодо працевлаштування за кордоном в Федеративній Республіці Німеччина. Представник відповідача повідомила їх про наявність у відповідача ФОП ОСОБА_1 ліцензії на право здійснення діяльності з посередництва у працевлаштуванні за кордоном, а також про необхідність попередньої оплати послуг кадрового агентства в сумі по 500 євро (13000 грн.) для кожного з позивачів відповідно. Указані обставини підтверджуються скриншотами переписки позивачів з представником кадрового агентства ФОП ОСОБА_1 (а.с.7-15, 16-27).
       Квитанцією АТ КБ «Приватбанк» № 99322459566669492841 від 18.12.2020 р. підтверджується, що позивачем ОСОБА_3 було перераховано на картковий рахунок ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 13000 грн. (а.с.29), а згідно з квитанцією АТ КБ «Приватбанк» № НОМЕР_1 від 19.12.2020 р. позивачем ОСОБА_2 – перераховано на картковий рахунок ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 13000 грн. (а.с.28).
       Позивачі у подальшому відмовилися від користування послугами відповідача, про що повідомили контактну особу ФОП ОСОБА_1 , на що остання повідомила, що їм зможуть повернути 3 000 грн. кожному за умови підписання договору, який їм було направлено «Новою Поштою». Указані обставини також підтверджується скриншотами переписки позивачів з представником кадрового агентства ФОП ОСОБА_1 (а.с.22-27).
       На момент звернення до суду з позовом кошти позивачам не повернуто.
       Позивачі звернулися до Міністерства соціальної політики України із зверненнями від 12.01.2020 р. щодо перевірки правомірності дій ФОП ОСОБА_1 у межах господарської діяльності з посередництва у працевлаштуванні за кордоном і повідомляє.
       Міністерством соціальної політики України листами від 27.01.2020 р. за № 13/0/162-20/47 та від 27.01.2020 р. за № 12/0/162-20/47 позивачів повідомлено, що відповідно до ст. 38 Закону України «Про зайнятість населення» та ст. 7 Закону України «Про ліцензування видів господарської діяльності» господарська діяльність з посередництва у працевлаштуванні за кордоном підлягає ліцензуванню. З обліком суб`єктів господарської діяльності, які мають ліцензію з посередництва у працевлаштуванні за кордоном можна ознайомитись на офіційному веб-сайті Мінсоцполітикиwww.msp.gov.ua (рубрика «Організаціям», розділ «Ліцензування», підрозділ «Працевлаштування за кордоном»). Відповідно до бази даних суб`єктів господарювання, які провадять господарську діяльність з посередництва у працевлаштуванні за кордоном, фізична особа-підприємець ОСОБА_1 має ліцензію на провадження господарської діяльності з посередництва у працевлаштуванні за кордоном (ліцензія серії АЕ 460964 від 16.01.2015, строк дії ліцензії – безстроково). Згідно із документами, поданими фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 , країнами працевлаштування є Польща, Чехія і Словаччина (а.с.30,31).
       Відповідачем - ФОП ОСОБА_1 , було запропоновано позивачам послуги з працевлаштування в Федеративній Республіці Німеччина, однак указана країна не входить до списку країн з правом відповідача щодо надання послуг з працевлаштування.
       Під час розгляду справи в суді першої інстанції, представник відповідача надав суду копії наступних документів:
-договір № НКП-0051 на виконання інформаційно-довідкових послуг з умов працевлаштування від 18.12.2019 р., із якого вбачається, що ФОП ОСОБА_1 (виконавець), який діє на підставі ліцензії МСПУ серії АЕ 460964, з однієї сторони та ОСОБА_3 (замовник) уклали даний договір, відповідно до якого замовник доручає, а виконавець зобов`язується надати послуги по складанню резюме (що не є інформаційною послугою) та надати інформаційно-довідкові та консультаційні послуги щодо умов працевлаштування в країні призначення відповідно до вимог законодавства країни призначення, умовами та вимогами щодо посади від роботодавця та наявності вакантного місця для замовника. Згідно з умовами замовника: країна бажаного виїзду – Німеччина, бажана посада – різноробочий на упаковці, бажаний термін роботи – 3 місяці. Плата за інформаційно-довідкові, консультаційні та додаткові послуги складає 13000 грн. і сплачуються замовником одною частиною (а.с.87-88);
-договір № НКП-0052 на виконання інформаційно-довідкових послуг з умов працевлаштування від 19.12.2019 р., з якого вбачається, що ФОП ОСОБА_1 (виконавець), який діє на підставі ліцензії МСПУ серії АЕ 460964, з однієї сторони та ОСОБА_2 (замовник) уклали даний договір, відповідно до якого замовник доручає, а виконавець зобов`язується надати послуги по складанню резюме (що не є інформаційною послугою) та надати інформаційно-довідкові та консультаційні послуги щодо умов працевлаштування в країні призначення відповідно до вимог законодавства країни призначення, умовами та вимогами щодо посади від роботодавця та наявності вакантного місця для замовника. Згідно умовами замовника: країна бажаного виїзду – Німеччина, бажана посада – різноробочий на упаковці, бажаний термін роботи – 3 місяці. Плата за інформаційно-довідкові, консультаційні та додаткові послуги складає 13000 грн. і сплачуються замовником одною частиною (а.с.91-92);
-акти прийому-передачі наданих послуг до договору № НКП-0051 на виконання інформаційно-довідкових послуг з умов працевлаштування від 18.12.2019 року та договору № НКП-0052 на виконання інформаційно-довідкових послуг з умов працевлаштування від 19.12.2019 року (а.с.90, 81);
-анкети про неправдиві або неправильні дані щодо ОСОБА_2 та ОСОБА_3 (а.с.79,80,89).
       Стаття 1212 ЦК України регулює випадки набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав. Предметом регулювання інституту безпідставного отримання чи збереження майна є відносини, які виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна i які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.
       Зобов`язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна, б) набуття або збереження за рахунок iншої особи, в) вiдсутнiсть правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адмiнiстративного акта, правочинну або інших підстав, передбачених статтею 11 ЦК України).
       Об`єктивними умовами виникнення зобов`язань із набуття, збереження майна без достатньої правової підстави виступають: 1) набуття або збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); 2) шкода у вигляді зменшення або незбільшення майна у іншої особи (потерпілого); 3) обумовленість збільшення або збереження майна на стороні набувача шляхом зменшення або відсутності збільшення на стороні потерпілого; 4) відсутність правової підстави для вказаної зміни майнового стану цих осіб.
       За змістом частини першої статті 1212 ЦК України безпідставно набутим майном є майно, набуте особою або збережене нею у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави.
       Відповідно до частини першої, пункту 1 частини другої статті 11, частин першої та другої статті 509 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. До підстав виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, належать договори та інші правочини. Зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.
       Зобов`язання повинно виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства – відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
       Згідно з частиною першою статті 177 ЦК України об`єктами цивільних прав є, зокрема, речі, у тому числі гроші.
       Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення i його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.
       Загальна умова частини першої статті 1212 ЦК України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов`язальних (договірних) відносинах. Отримане однією зі сторін у зобов`язанні підлягає поверненню іншій стороні на підставі статті 1212 ЦК України тільки за наявності ознаки безпідставності такого виконання.
       Системний аналіз положень частини першої, пункту 1 частини другої статті 11, частини першої статті 177, частини першої статті 202, частин першої та другої статті 205, частини першої статті 207, частини першої статті 1212 ЦК України дає можливість дійти висновку про те, що чинний договір чи інший правочин є достатньою та належною правовою підставою набуття майна (отримання грошей).
       Вказана правова позиція висловлена Верховним Судом у постановах: від 10 вересня 2018 року у справі № 638/11807/15-ц (касаційне провадження № 61-1215св17), від12 вересня 2018 року у справі № 154/948/16 (касаційне провадження № 61-4497ск18), від 12 грудня 2018 року у справі № 205/3330/14-ц (касаційне провадження№ 61-1133св18).
       Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції і на їх правильність не впливають.
       Так, довід апеляційної скарги стосовно того, що зі змісту позовної заяви вбачається, що в кожного з позивачів виникли самостійні відносини з відповідачем, вимоги не пов`язані між собою і доводяться різними доказами не заслуговують на увагу, оскільки суперечать обставинам справи та письмовим доказам. У спірних правовідносинах позовні вимоги заявляються із однаковими предметом доказування і суб`єктним складом відповідачів, відтак пред`явлення позову двома позивачами повністю відповідає вимогам процесуального законодавства.
       Довід апеляційної скарги стосовно того, що суд першої інстанції мав застосувати до спірних правовідносин положення про зобов`язання і умови договору не беруться до уваги колегією суддів, оскільки судом першої інстанції вірно застосовані норми матеріального права відносно спірних правовідносин.
       Із урахуванням доведеності факту перерахування відповідачеві коштів на його банківську карту та у зв`язку з не укладенням договорів, позивачі обрали правильний спосіб захисту їх порушених прав, а отримані відповідачем кошти є безпідставно набутими, і відповідно до статті 1212 ЦК України, відповідач зобов`язаний повернути їх позивачам.
       Оцінюючи доводи апеляційної скарги, колегія суддів виходить із того, що вони не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.
       Отже, за наслідками розгляду апеляційної скарги та згідно з положеннями ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення в оскарженій частині без змін.
        Керуючись п.1 ч.1 ст. 374, ст.ст. 375, 381-384 ЦПК України, -
ПОСТАНОВИВ:
1.Апеляційну скаргу фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 залишити без задоволення.                                         2.Рішення Ужгородського міськрайонного суду від 13 жовтня 2020 року залишити без змін.                                                                 3.Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів із дня складення повного судового рішення шляхом подачі скарги безпосередньо до Верховного Суду.                                                                         4.Повне судове рішення складено 26 лютого 2021 р.
Судді: