Справа № 161/2024/20 	Головуючий у 1 інстанції: Рудська С. М. 	
Провадження № 22-ц/802/186/21  Категорія: 60 	  Доповідач: Шевчук Л. Я.	

ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
       
02 березня 2021 року                                                  місто Луцьк
               
Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - судді Шевчук Л.Я.,
суддів - Данилюк В.А., Киці С.І., 
секретар с/з - Галицька І.П.,
з участю:
     представника позивача - ОСОБА_1 ,
     представника відповідача - ОСОБА_2 , 

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Луцьку цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про встановлення факту неприйняття спадщини, за апеляційною скаргою представника позивача ОСОБА_3 - ОСОБА_1 на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 20 листопада 2020 року,  

                                         В С Т А Н О В И В:

У лютому 2020 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4 про встановлення факту неприйняття спадщини.
Позовні вимоги мотивовані тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер їх з відповідачкою батько – ОСОБА_5 , після смерті якого залишилося  спадкове майно, а саме: двокімнатна квартира по АДРЕСА_1 , яка належала на праві спільної сумісної власності ОСОБА_5 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 ; земельна ділянка площею 0,1012 га, кадастровий номер 0721882700:03:001:1856 для будівництва і обслуговування житлового буднику, господарських будівель і споруд, що знаходиться за адресою: Волинська обл., Ківерцівський р-н, с. Кульчин; земельна ділянка площею 0,1200 га для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, кадастровий номер 0722881000:03:001:3112 та житловий будинок АДРЕСА_2 . Спадкоємцями ОСОБА_5 , як вказує позивач, є: ОСОБА_3 - син, ОСОБА_4 - дочка та ОСОБА_6 – дружина спадкодавця ОСОБА_5 .
Позивач також зазначив, що після смерті спадкодавця ОСОБА_5 його дружина ОСОБА_6 відмовилась від своєї частки у спадковому майні в користь спадкоємців ОСОБА_3 та ОСОБА_4 . 
Позивач у визначений законом термін подав до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини, а дочка спадкодавця, відповідач у справі - ОСОБА_4 заяву про прийняття спадщини у визначені чинним законодавством строки не подавала, оскільки, як вказує позивач, є громадянкою Чехії та із 2004 року проживає за кордоном. 
На час смерті спадкодавця ОСОБА_5 відповідачка ОСОБА_4 разом зі своїми дітьми – ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 була зареєстрована у двокімнатній квартирі, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , але фактично не проживала разом із спадкодавцем ОСОБА_5 , а тому, на думку позивача, факт реєстрації відповідачки за адресою проживання спадкодавця не свідчить про те, що вона прийняла спадщину.
Посилаючись на зазначені обставини та на те, що відповідачка по даний час не здійснила жодних дій, які б свідчили про фактичне прийняття нею спадщини, позивач просив суд встановити факт, що спадкоємець ОСОБА_4 не прийняла спадщину після смерті свого батька ОСОБА_5 .
Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 20 листопада 2020 року у цій справі в задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 відмовлено.
Не погоджуючись із постановленим судовим рішення, представник позивача подав апеляційну скаргу, у якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права, невідповідність висновків суду встановленим обставинам справи, просив рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове задоволення позовних вимог ОСОБА_3 .
В судовому засіданні представник позивача апеляційну скаргу підтримав та просив скаргу задовольнити, представник відповідача апеляційну скаргу заперечила і просила скаргу залишити без задоволення.
Апеляційну скаргу представника позивача слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін з таких підстав.
За матеріалами справи встановлено, що сторони по справі – ОСОБА_3 та ОСОБА_4 є дітьми спадкодавця ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 від 29.01.2019 року (а. с. 4). 
Судом також встановлено, що після смерті ОСОБА_5 відкрилася спадщина на нерухоме майно, а саме на: двокімнатну квартиру по АДРЕСА_1 , яка належала на праві спільної сумісної власності ОСОБА_5 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , що підтверджується свідоцтвом про право власності на житло від 22 січня 2007 року (а.с.9); земельну ділянку площею 0,1012 га, кадастровий номер 0721882700:03:001:1856 для будівництва і обслуговування житлового буднику, господарських будівель і споруд, що знаходиться за адресою: Волинська обл., Ківерцівський р-н, с. Кульчин та передана ОСОБА_5 у власність на підставі рішення Жидичинської сільської ради Ківерцівського району Волинської області від 24 жовтня 2018 року № 35/17 (а.с.15); земельну ділянку площею 0,1200 га для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, кадастровий номер 0722881000:03:001:3112, що належала ОСОБА_5 на праві приватної власності відповідно до Державного акту  на право власності на земельну ділянку серії ЯД №326939 (а.с.10).
Як убачається із будинкової книги для прописки (реєстрації) громадян, які проживають в будинку АДРЕСА_1 , на час відкриття спадщини у вказаному жилому приміщенні були зареєстровані усі співвласники зазначеної квартири, у тому числі, і відповідачка по справі – ОСОБА_4 і її діти ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_10 (а.с. 6-8).
Позивач ОСОБА_3 подав до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини і згідно з Витягом про реєстрацію в Спадковому реєстрі № 56884620 від 17 липня 2019 року приватним нотаріусом була зареєстрована спадкова справа (а.с.19). Дружина спадкодавця ОСОБА_5 – ОСОБА_6 подала в нотаріальну контору заяву про відмову  від прийняття спадщини  після смерті чоловіка (а.с.61).
Зазначені обставини не заперечуються учасниками по справі та підтверджуються письмовими доказами у справі.
Відповідно до частини 2 статті 1223 ЦК України у разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу.
Згідно із частиною 3 статті 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.
Звертаючись із позовними вимогами до суду, позивач просив суд встановити факт неприйняття спадщини відповідачкою ОСОБА_4 , мотивуючи свої вимоги, у тому числі, тим, що відповідачка  є громадянкою Чехії та постійно проживає за кордоном, заяви про прийняття спадщини за законом не подавала, а сам лише факт реєстрації ОСОБА_4 за адресою місцезнаходження спадкового майна разом із спадкодавцем ОСОБА_5 не свідчить про те, що на час відкриття спадщини відповідачка постійно проживала разом із спадкодавцем. На думку позивача, від встановлення факту неприйняття відповідачкою спадщини після смерті її батька – ОСОБА_5 , залежить виникнення або зміна майнових прав позивача на спадкове майно.
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 , судом першої інстанції враховано, що звертаючись із цим позовом до суду, ОСОБА_3 не надав суду доказів порушення його прав, свобод чи інтересів, як і не надав належних та допустимих доказів врегулювання спору в позасудовому порядку, зокрема, постанови нотаріуса про відмову у вчиненні відповідної нотаріальної дії.
Колегія суддів погоджується із такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.
Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує право на справедливий судовий розгляд.
Відповідно до абзацу 10 пункту 9 рішення Конституційного суду України від 30 січня 2003 року №3-рп/2003 правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах.
Згідно із статтею 15, частиною 1 статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
За змістом указаних норм права кожна особа має право на захист свого (особистого, власного) права або інтересу, тому для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачами і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду.
Відповідно до частини 1 статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Частина 1 статті 2 ЦПК України передбачає, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Тобто позивач вправі захищати в суді свої порушені, невизнані або оспорювані права, свободи чи інтереси.
Законодавчі обмеження переліку способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень статтей 55, 124 Конституції України та статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом.
У пункті 1 своєї Постанови  від 31 березня 1995 року № 5 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» Пленум Верховного Суду України роз`яснив, що суд розглядає справи про встановлення фактів, якщо: згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення.
В пункті 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30 травня 2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» (далі Постанова ВСУ № № 7 від 20.05.2008 року) роз`яснено, що справи про спадкування судами розглядаються за правилами позовного провадження, якщо особа звертається до суду з вимогою про встановлення фактів, що мають юридичне значення, які можуть вплинути на спадкові права й обов`язки інших осіб та (або) за наявності інших спадкоємців і спору між ними.
Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які права (інтереси) позивача порушені, невизнані, оспорені відповідачами і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду.
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів судової палати Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 09 квітня 2019 року у справі № 148/2087/17, провадження № 61-46481св.
При цьому будь-яких доказів на підтвердження того, що позивач ОСОБА_3   позбавлений можливості реалізувати свої спадкові права останній суду не подав, а також не довів суду, що були порушені його законні права чи інтереси.
За таких обставини суд першої інстанції дійшов обгрунтованого  висновку про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 із-за їх безпідставності. 
Доводи апеляційної скарги спростовують правильність висновків суду, якими у повному обсязі з`ясовані права та обов`язки сторін та обставини справи.
Рішення суду першої інстанції постановлено з дотриманням норм матеріального і процесуального права, підстав для його скасування колегія суддів не вбачає.

Керуючись статтями 367, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд
                                              П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_3 - ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 20 листопада 2020 року у цій справі залишити без змін. 
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий

Судді