справа № 382/1934/16-ц
провадження № 22-ц/824/1830/2021
головуючий у суді І інстанції Карпович В.Д.
КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
І М Е Н Е М         У К Р А Ї Н И
       09 лютого 2021 року                                                                                 м. Київ
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого судді - Писаної Т.О.
суддів - Приходька К.П., Журби С.О.,
за участю секретаря судового засідання - Костецької М.М.
розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу  ОСОБА_1 на рішення Яготинського районного суду Київської області від 27 грудня 2016 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про встановлення факту прийняття спадщини,
 
В С Т А Н О В И В:
 
У листопаді 2018 року ОСОБА_2 звернувся до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,      ОСОБА_5 із позовом про встановлення факту прийняття спадщини.
В обґрунтування заяви вказував, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла його мати - ОСОБА_6 . Після її смерті залишилася спадщина у виді: житлового будинку, що розташований в АДРЕСА_1 , та права на земельну частку (пай) розміром 11,77 умовних кадастрових гектарів, яка розташована на території Атманайської сільської ради Якимівського району Запорізької області, яка належала померлій на підставі сертифікату на право на земельну частку (пай) серії ЗП №0210198 від 1 вересня 1999 року.
Зазначав, що в шестимісячний термін після смерті матері ні він, ні його сестри до нотаріальної контори із заявами про прийняття спадщини не звертались, оскільки вважав, що він прийняв спадщину після смерті матері в силу ст. 549 ЦК УРСР, оскільки був зареєстрований в будинку разом з матір`ю, залишився проживати в ньому та взяв собі речі покійної матері - ікони та рушники, які вишивала мати, тобто фактично вступив в управління та володіння спадковим майном ОСОБА_6 .
Вказував, що відповідачі жодних дій для прийняття спадщини, не вчиняли.
Також вказував, що правовстановлюючий документ на земельну ділянку - сертифікат на право на земельну ділянку (пай) - втрачений, тому нотаріус не може видати свідоцтво на спадкове майно на його ім`я.
Просив суд про наступне.
Встановити, що він - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , прийняв спадщину після смерті - ОСОБА_6 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Визнати за ним, ОСОБА_2 , право власності на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, що розташований в АДРЕСА_1 .
Визнати за ним, ОСОБА_2 , право на земельну частку (пай), розміром 11,77 умовних кадастрових гектарів, яка розташована на землях ВАТ «Атманай» Атманайської сільської ради Якимівського району Запорізької області, та яка належала ОСОБА_6 , померлій ІНФОРМАЦІЯ_1 , на підставі сертифікату на право на земельну частку (пай) серії ЗП №0210198 від 1 вересня 1999 року, виданого згідно рішення Якимівської райдержадміністрації від 21 серпня 1999 року за №455, зареєстрованого в Книзі реєстрації сертифікатів на право на земельну частку (пай) за №746.
Рішенням Яготинського районного суду Київської області від 27 грудня 2016 року встановлено, що ОСОБА_2 , прийняв спадщину після смерті матері ОСОБА_6 , шляхом вступу в управління та володіння спадковим майном, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Визнано за ОСОБА_2 право на земельну частку (пай), розміром 11,77 умовних кадастрових гектарів, яка розташована на землях ВАТ «Атманай» Атманайської сільської ради Якимівського району Запорізької області, та яка належала ОСОБА_6 , померлій ІНФОРМАЦІЯ_1 , на підставі сертифікату на право на земельну частку (пай) серії ЗП №0210198 від 1 вересня 1999 року, виданого згідно рішення Якимівської райдержадміністрації від 21 серпня 1999 року за №455, зареєстрованого в Книзі реєстрації сертифікатів на право на земельну частку (пай) за №746.
Не погоджуючись із указаним рішенням суду першої інстанції ОСОБА_1 - особа, яка не брала участі у справі, але яка вважає, що стосовно неї суд вирішив питання про її права, інтереси та(або) обов`язки, 27 жовтня 2020 року звернулась до суду із апеляційною скаргою, просила скасувати рішення Яготинського районного суду Київської області від 27 грудня 2016 року та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.
В обґрунтування апеляційної скарги вказувала, що суд першої інстанції під час розгляду справи не витребував від нотаріуса відомості про наявність або відсутність спадкової справи, що суперечить вимогам Постанови №7 Пленуму Верховного Суду від 30 травня 2008 року «Про судову практику у справах про спадкування». 
Також вказувала, що позивачем не було надано суду постанову нотаріуса про відмову у вчиненні нотаріальної дії, а саме у видачі свідоцтва про право на спадщину у зв`язку з втратою правовстановлюючого документу, що є обов`язковим під час звернення до суду із позовом про визнання права власності на спадщину.
Зазначала, що позивачем було порушено правила територіальної підсудності звернення до суду, що є підставою для скасування оскаржуваного рішення.
Вважає, що оскільки суд першої інстанції взагалі не залучив її до участі у справі, строк для подачі апеляційної скарги було пропущено з поважних причин.
Відзив на апеляційну скаргу до Київського апеляційного суду не надходив.
У судовому засіданні відповідачі ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_7   та представник апелянта ОСОБА_1 - адвокат Фоменко С.І. просили апеляційну скаргу задовольнити, скасувати рішення Яготинського районного суду Київської області від 27 грудня 2016 року та прийняти постанову, якою відмовити в задоволенні позовних вимог.
Позивач ОСОБА_8 у судове засідання до суду апеляційної інстанції не з`явився. Був належним чином повідомлений шляхом оголошення на офіційному веб-сайті Київського апеляційного суду.
Будь - яких заяв, клопотань на час розгляду справи до суду апеляційної інстанції від нього не надходило.
На підставі ст. 372 ЦПК України колегія суддів прийшла до висновку про можливість розгляду справи за відсутності осіб, що не з`явились.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які з`явилися у судове засідання, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.
Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Частиною 1 статті 367 ЦК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково доданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Згідно із частиною 1  статті 376 ЦК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції виходив із того, що визнання позову відповідачами не суперечить закону та не порушує права та свободи інших громадян.
Апеляційний суд частково погоджується із такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.
Судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_6 , після її смерті залишилася спадщина у виді: житлового будинку, що розташований в АДРЕСА_1 та земельна частка (пай) розміром 11,77 умовних кадастрових гектарів, яка розташована на території Атманайської сільської ради Якимівського району Запорізької області, яка належала померлій на підставі сертифікату на право на земельну частку (пай) серії ЗП №0210198 від 1 вересня 1999 року.
Із матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_2 звернувся до суду із позовною заявою про встановлення факту, що має юридичне значення, а саме просив встановити факт прийняття спадщини, та успадкування майна померлої матері ОСОБА_6 .
Вказував, що відповідачі по справі, а саме його сестри ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 не дивлячись на те, що також є спадкоємцями першої черги не бажають приймати спадщину після смерті матері та визнають позов.
Однак, ОСОБА_1 є особою, яку не повідомленою про розгляд справи у суді першої інстанції та не залученою до участі в ній. У апеляційній скарзі ОСОБА_1 указує, що теж є спадкоємицею першої черги після матері ОСОБА_6 , у підтвердження чого додала до апеляційної скарги копію паспорта, свідоцтва про народження та копію свідоцтва про право на спадщину за законом, яке видано їй приватним нотаріусом, тому її права порушені, а рішення суду першої інстанції підлягає перегляду за її апеляційною скаргою.
Із доданих до апеляційної скарги документів убачається, що ОСОБА_1 є сестрою позивача ОСОБА_2 та відповідно до свідоцтва про право на спадщину, виданого приватним нотаріусом Уколовим С.А., яке міститься в матеріалах справи має право на земельну частку (пай) у розмірі 1/5 частки.
Відповідно до п. 4 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України 2003 року, положення цього кодекс застосовуються до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності, тобто з 01 січня 2004 року; щодо цивільних правовідносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього кодексу застосовуються до тих прав і обов`язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності.
Відповідно до ст. 529 Цивільного Кодексу УРСР 1963 ОСОБА_2 та ОСОБА_1 будучи сином та донькою померлої ОСОБА_6 , є її спадкоємцями за законом першої черги.
Як випливає із змісту ст. 548 ЦК УРСР 1963 року, спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту її відкриття (яким є день смерті спадкодавця) лише в тому разі, якщо вона прийнята спадкоємцем.
Статтею 549 ЦК УРСР 1963 року визначено, що спадкоємець прийняв спадщину, якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном або подав заяву до нотаріальної контори про прийняття спадщини у встановлений законодавством термін.
Із довідки виданої Атманайським старостинським округом виконавчого комітету Кирилівської селищної ради Якимівського району Запорізької області вбачається, що ОСОБА_2 та ОСОБА_1 проживали та були зареєстровані разом зі своєю матір`ю ОСОБА_6 на час відкриття спадщини.
Таким чином, колегія суддів дійшла висновку, що ОСОБА_2 та ОСОБА_1   прийняли спадщину після смерті своєї матері, вступивши у фактичне володіння та управління спадковим майном.
Однак, як вбачається із матеріалів справи, ОСОБА_2 , який є спадкоємцем померлої матері ОСОБА_6 , звертаючись до суду першої інстанції із заявою про встановлення факту прийняття спадщини та успадкування майна померлої матері не надав суду доказів звернення до нотаріуса з заявою про прийняття спадщини або доказів відмови нотаріуса у видачі свідоцтва про право на спадщину.
Статтею 66 Закону України «Про нотаріат» встановлено, що на майно, що переходить за правом спадкоємства до спадкоємців або  держави,  нотаріусом  або  в  сільських  населених  пунктах - посадовою  особою  органу  місцевого  самоврядування,  яка  вчиняє нотаріальні  дії, за місцем відкриття спадщини видається свідоцтво про право на спадщину. Видача свідоцтва провадиться у строки, встановлені  цивільним законодавством України.
Статтею 67 даного Закону передбачено порядок видачі свідоцтва про право на спадщину. Свідоцтво видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли  спадщину в порядку, встановленому цивільним законодавством, на  ім`я  всіх спадкоємців  або  за  їх бажанням кожному з них окремо. 
Відповідно до роз`яснень, що містяться в пункті 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування», за наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину та можливості подальшого оформлення своїх спадкових прав у порядку, передбаченому законом, вимоги про визнання права на спадщину в судовому порядку задоволенню не підлягають у зв`язку з відсутністю порушених прав спадкоємців, щодо захисту яких вони звернулися до суду. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за захистом своїх спадкових прав за правилами позовного провадження.
Таким чином, зверненню до суду з указаним позовом мало передувати вирішення питання про видачу нотаріусом сторонам у справі свідоцтва про право на спадщину.
Відомостей про вчинення таких дій суду не надано та, відповідно, матеріали справи не містять.
Встановивши, що позивач не надав суду доказів того, що він в установленому законом порядку подав нотаріусу заяву про видачу свідоцтва про право на спадщину та що нотаріус відмовив у видачі такого свідоцтва, колегія суддів апеляційного суду дійшла висновку про помилковість висновку суду першої інстанції про наявність підстав для задоволення позову в частині визнання за позивачем права на спадкове майно у судовому порядку.
Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 16 січня 2019 року (справа №2-390/06, провадження №61-5088св18).
Також і у постанові Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 1 березня 2013 року про узагальнення судової практики розгляду цивільних справ про спадкування, зазначалося, що у разі якщо відсутність умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину не підтверджена належними доказами, а саме відмовою нотаріуса у видачі свідоцтва про право на спадщину, це може бути підставою для відмови у позові.
Відповідно до вимог статей 4, 5 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
Окрім цього, відповідно до вимог статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Таким чином, позивач, звертаючись до суду з даним позовом, обрав помилковий спосіб захисту, як наслідок, позовні вимоги про визнання права власності на спадкове майно є необґрунтовані та такі, що не підлягають задоволенню.  
Оскільки судом першої інстанції не були враховані указані обставини, неправильно застосовані норми матеріального права, тому колегія суддів вважає за необхідне скасувати рішення Богуславського районного суду Київської області від 6 грудня 2019 року та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні позову на підставі ст. 376 ЦПК України.
Перевіряючи доводи апеляційної скарги щодо наявності підстав для скасування  судового рішення і направлення справи для розгляду до іншого суду першої інстанції за встановленою підсудністю колегія апеляційного суду виходить з наступного.
Відповідно до ст. 378 ЦПК України судове рішення, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню з направленням справи на розгляд за встановленою законом підсудністю, якщо рішення прийнято судом з порушенням правил територіальної юрисдикції (підсудності). Справа не підлягає направленню на новий розгляд у зв`язку з порушеннями правил територіальної юрисдикції (підсудності), якщо учасник справи, який подав апеляційну скаргу, при розгляді справи судом першої інстанції без поважних причин не заявив про непідсудність справи.
Як убачається із матеріалів справи позивачем були заявлені вимоги про визнання права власності на спадкове майно, яким було земельна частка (пай), яка розташована у Запорізькій області, та житловий будинок, що розташований в АДРЕСА_1 .
Згідно із ч. 1 ст. 30 ЦПК України позови, що виникають із приводу нерухомого майна, пред`являються за місцезнаходженням майна або основної його частини. Якщо пов`язані між собою позовні вимоги пред`явлені одночасно щодо декількох об`єктів нерухомого майна, спір розглядається за місцезнаходженням об`єкта, вартість якого є найвищою.
Відповідачі ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_7 , які були залучені до розгляду справи та підтримують апеляційну скаргу ОСОБА_1 , зауважень щодо непідсудності справи не заявляли.
Інших доводів щодо неправильності рішення районного суду, а саме в частині встановлення факту прийняття спадщини позивачем, апеляційна скарга ОСОБА_1 не містить, тому з огляду на положення ч. 1 ст. 367 ЦПК України, підстави для перегляду рішення в цій частині та скасування оскаржуваного рішення в цій частині відсутні.
            Відповідно до ст. 141 ЦПК України апеляційний суд здійснює перерозподіл судових витрат та стягує із позивача на користь відповідача судові витрати  в розмірі 826, 50 грн за подання апеляційної скарги.
 
Керуючись статтями 367, 374, 376, 381, 382, 389 ЦПК України, апеляційний суд,
ПОСТАНОВИВ :
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 задовольнити частково.
Рішення Яготинського районного суду Київської області від 27 грудня 2016 року в частині визнання за ОСОБА_2 права власності на земельну частку (пай) скасувати та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог  ОСОБА_2 в цій частині.
Стягнути з ОСОБА_2 (реєстраційний номер облікової картки платника податків  НОМЕР_1 ) на користь  ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків  НОМЕР_2 ) судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 826 (вісімсот двадцять шість) грн 50 коп.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

 
Головуючий                                                                     Т.О. Писана
 
Судді                                                                                  К.П. Приходько
 
                                                                                            С.О. Журба