Дата документу 12.01.2021 Справа № 322/149/15-ц

ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Єдиний унікальний № 322/149/15     Головуючий у 1 інстанції: Риженко А.Г.
Провадження № 22-ц/807/328/21         Суддя-доповідач: Кочеткова І.В.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 січня 2021 року        м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого:        Кочеткової І.В.,
суддів:         Кримської О.М.,
        Дашковської А.В.,
секретар   Волчанова І.М.,       

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визначення частки у спільній сумісній власності подружжя,
за апеляційною скаргою ОСОБА_2 в особі представника ОСОБА_3 на рішення Новомиколаївського районного суду Запорізької області від 06 квітня 2015 року, 
ВСТАНОВИВ:
У лютому 2015 року ОСОБА_2 звернулась до суду із позовом до ОСОБА_2 про визначення частки у спільній сумісній власності подружжя. Зазначала, що з 26.07.2005 сторони перебували у шлюбі, мають неповнолітнього сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . В період шлюбу за спільні кошти сторони придбали житловий будинок, розташований по АДРЕСА_1 , який зареєстровано на ім`я відповідача. Посилаючись на те, що має намір розірвати шлюб, у добровільному порядку поділити спільно набуте майно подружжя не може, відповідач оспорює її право на житло, просила суд на підставі ст.ст.60, 63 СК України і ст. 368,372 ЦК України визнати за нею право власності на 2/3 частки житлового будинку, відступивши від принципу рівності часток, оскільки з нею залишається проживати дитина, яка потребує окремого індивідуально визначеного місця для проживання, навчання та відпочинку. 
Рішенням Новомиколаївського районного суду Запорізької області від 06 квітня 2015 року позов ОСОБА_2 задоволено частково.
Визначено за позивачкою ОСОБА_2 у спільному сумісному майні подружжя частку у розмірі Ѕ житлового будинку, розташованого по АДРЕСА_1 . У задоволені решти позовних вимог відмовлено.
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_2 1 263,50 грн. в рахунок відшкодування понесених судових витрат.
Судове рішення мотивовано тим, що сторони в період шлюбу за спільні кошти придбали житловий будинок, який є об`єктом права спільної сумісної власності, у відповідності до ст.ст.60,61, 70 СК України частки майна дружини і чоловіка є рівними, отже позивачці у спірному майні належить його Ѕ частка. Підстав для відступлення від рівності часток по справі не встановлено. 
В апеляційній скарзі ОСОБА_3 , яка представляє інтереси ОСОБА_2 , посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову. В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що суд першої інстанції не врахував , що спірний житловий будинок був придбаний відповідачем за його особисті кошти, про що зазначено і у договорі купівлі-продажу будинку і у заяві позивачки ОСОБА_2 від 27.12.2006, справжність підпису на якій нотаріально посвідчена. Справу розглянуто за відсутності відповідача, який не отримував ні позовну заяву, ні повістки про виклик до суду. Відповідач не був обізнаний про пред`явлений до нього позов, не читав оголошення у пресі і не повідомлявся про час і місце розгляду справи, оскільки тривалий час перебував на стаціонарному лікуванні в КУ «Гуляйпільська психіатрична лікарня», що підтверджується відповідними довідками медичної установи. 
У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 зазначає, що про час і місце розгляду справи відповідач був повідомлений належним чином – через оголошення у пресі. Вважає рішення суду законним і обґрунтованим, оскільки будинок було придбано за 20 000 грн., а на час розгляду справи судом першої інстанції його вартість становила 176 618 грн. Вважає, що покращення відбулося під час спільного проживання, а отже на підставі ст.62 СК України спірне майно може бути визнано об`єктом права спільної сумісної власності. 
В засідання апеляційного суду позивач ОСОБА_2 не з`явилася, про час і місце розгляду справи повідомлена завчасно, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення судової повістки 08.12.2020 (а.с.67), причини неявки суду не повідомила, у відзиві на апеляційну скаргу просила розглядати справу за її відсутності.
Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю-доповідача, пояснення представника відповідача ОСОБА_3 , обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з огляду на таке.
За змістом ст.263 ЦК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Вказаним вимогам закону оскаржуване рішення не відповідає.
Встановлено, що сторони 26.07.2005 перебували у шлюбі, мають неповнолітнього сина – ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.6,7).
Згідно інформаційного витягу з Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, власником спірного житлового будинку є відповідач ОСОБА_2 на підставі договору купівлі – продажу від 27.12.2006 (а.с.23,24).
Установивши, що спірний будинок було придбано сторонами в період шлюбу, суд першої інстанції із посиланням на ст.ст.60, 61, 70 СК України дійшов висновку про те, що спірне майно є об`єктом права спільної сумісної власності частка позивачки становить Ѕ.
Проте таких висновків суд першої інстанції дійшов із порушенням норм матеріального і процесуального права, без з`ясування фактичних обставин справи, а тому з ними не можна погодитися. 
Відповідно до частини першої статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Пунктом 3 частини першої статті 57 СК України визначено, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто.
Тлумачення статті 60 СК України свідчить, що законом встановлено презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.
Аналогічний висновок зроблений Верховним Судом України у постанові від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17.
Розглядаючи спір, суд першої інстанції договір купівлі-продажу спірного будинку не досліджував, джерело походження коштів на його придбання не з`ясовував.
Разом з тим, у п.4 договору купівлі-продажу житлового будинку, копія якого була надана відповідачем суду апеляційної інстанції, зазначено, що продаж вчинено за 20 000 грн., які сплачені покупцем продавцю до підписання договору. Сплачена сума являється особистими коштами покупця і придбаний будинок являється його особистою власністю. Цей факт підтверджується заявою дружини покупця ОСОБА_2 від 27.12.2006, справжність підпису на якій засвідчив приватний нотаріус Моргунов О.В. Новомиколаївського районного нотаріального округу Запорізької області та зареєстрував за №2215, і у відповідності до ст.57 СК України придбаний будинок є особистою приватною власністю покупця (а.с.52).
Факти, викладені у п.4 договору купівлі-продажу житлового будинку, узгоджуються із заявою ОСОБА_2 від 27.12.2006 на ім`я приватного нотаріуса, в якій остання зазначила, що їй відомо про придбання її чоловіком ОСОБА_2 житлового будинку АДРЕСА_1 . ОСОБА_2 підтверджує, що гроші, які витрачаються на придбання житлового будинку, є особистою власністю чоловіка, так як надані його матір`ю ОСОБА_3 на придбання будинку, тому придбана нерухомість не буде об`єктом права спільної сумісної власності і буде належати чоловікові на праві особистої власності (а.с.53). Справжність підпису ОСОБА_2 нотаріально засвідчена.
У передбаченому законом порядку ні договір купівлі-продажу, ні заява позивачки від 27.12.2006 недійсними не визнавалися.
Зважаючи на те, що спірний будинок було придбано відповідачем за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто, що підтверджується належними і допустимими доказами, вказаний будинок у відповідності до ст.57 СК України є особистою приватною власністю останнього.
Згідно пункту 6 статті 3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність.
Тлумачення як статті 3 ЦК України загалом, так і пункту 6 статті 3 ЦК України, свідчить, що загальні засади (принципи) цивільного права мають фундаментальний характер й інші джерела правового регулювання, в першу чергу, акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, проявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії.
Схожий по суті висновок зроблений в пункті 8.26. постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 902/417/18 (провадження № 12-79гс19), в якій вказано, що «водночас закріплений законодавцем принцип можливості обмеження свободи договору в силу загальних засад справедливості, добросовісності, розумності може бути застосований і як норма прямої дії, як безпосередній правовий засіб врегулювання прав та обов`язків у правовідносинах».
Добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.
Доктрина venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки), базується ще на римській максимі - «non concedit venire contra factum proprium» (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці). В основі доктрини venire contra factum proprium знаходиться принцип добросовісності. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них. Якщо особа, яка має право на оспорення документу (наприклад, свідоцтва про право на спадщину) чи юридичного факту (зокрема, правочину, договору, рішення органу юридичної особи), висловила безпосередньо або своєю поведінкою дала зрозуміти, що не буде реалізовувати своє право на оспорення, то така особа пов`язана своїм рішенням і не вправі його змінити згодом. Спроба особи згодом здійснити право на оспорення суперечитиме попередній поведінці такої особи і має призводити до припинення зазначеного права.
У справі, що переглядається, ОСОБА_2 , яка мала право на оспорення , висловила як прямо (в заяві від 27.12.2006), так і своєю поведінкою (оскільки протягом майже 10 років не оспорювала ні заяву, подану приватному нотаріусу під час укладання договору купівлі-продажу будинку, ні договір купівлі-продажу в частині щодо джерела походження коштів на його придбання), що не буде реалізовувати своє право на оспорення. За таких обставин, підстави для задоволення позовних вимог ОСОБА_2 і визнання за нею права власності на Ѕ частку будинку в порядку ст.ст.60,61, 70 СК України, відсутні.
Доводи позивачки  ОСОБА_2 , викладені у відзиві на апеляційну скаргу, про те, будинок було придбано відповідачем за 20 000 грн., а на час вирішення справи у суді його вартість становила 105 700 грн. і що покращення відбулося під час спільного проживання, а отже на підставі ст.62 ЦК України спірне майно може бути визнано судом об`єктом права спільної сумісної власності, є неспроможними.
Відповідно до ст. 62 СК України, якщо майно, яке було власністю одного з подружжя, за час шлюбу істотно збільшилося у своїй цінності внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя або їх обох, воно може бути визнане судом спільною сумісною власністю подружжя. 
Згідно з п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Майно, яке належало одному з подружжя, може бути віднесено до спільної сумісної власності укладеною при реєстрації шлюбу угодою (шлюбним договором) або визнано такою власністю судом з тих підстав, що за час шлюбу його цінність істотно збільшилася внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя чи їх обох. 
Збільшення вартості майна та істотність такого збільшення підлягають з`ясуванню шляхом порівняння станом на час вирішення спору вартості об`єкта в стані, що існував до поліпшення, та його вартості після поліпшення; при цьому сам по собі розмір грошових затрат подружжя чи одного з них, а також і визначена на час розгляду справи ринкова вартість будинку не є тим фактором, який єдиний безумовно свідчить про істотність збільшення вартості майна як об`єкта. 
Для застосування передбачених зазначеною нормою правил, збільшення вартості майна повинно відбуватися якраз внаслідок затрат подружжя, незалежно від інших факторів (зокрема, тенденцій до загального подорожчання конкретного майна) і суттєвою ознакою повинно бути істотне збільшення вартості майна як об`єкта, його якісних характеристик.
За обставинами справи станом на 27.12.2006 (на дату придбання відповідачем спірного будинку) за даними КП Новомиколаївське госпрозрахункове архітектурно-планувальне технічно-інвентаризаційне бюро загальна вартість нерухомого майна становила 43 437 грн. (п.6 договору купівлі-продажу житлового будинку, а.с.52).
Вартість спірного будинку станом на 08.01.2015 відповідно до висновку про вартість майна, складеного ТОВ «Козацькі землі», становить 105 700 грн. (а.с.11).
За даними технічного паспорту на житловий будинок, складеного 20.01.2015, ні площа житлового будинку, ні його технічні характеристики з 2006 року не змінювалися, нових прибудов, добудов тощо, здійснених протягом 2006-2015 р.р., в паспорті не зазначено (а.с.8-10). 
Збільшення ринкової вартості будинку не є достатньою підставою для визнання його об`єктом спільної сумісної власності сторін.
Із вимогами про визнання спірного будинку об`єктом права спільної сумісної власності в порядку ст.62 СК України ОСОБА_2 до суду не зверталася, доказів своєї участі у покращенні майна суду не надавала.
Участь члена сім`ї власника житлового будинку у будівництві господарських будівель і споруд, прибудові підсобних приміщень, ремонті житла не тягне за собою виникнення права спільної сумісної власності на житловий будинок, а може бути підставою для відшкодування витрат на будівництво і ремонт, якщо допомога в ньому була не безоплатною і її розмір перевищував обов`язок щодо участі у витратах на утримання будинку, його ремонт, покладений на нього ст. 156 ЖК України.
Частина друга статті 129 Конституції України визначає основні засади судочинства, однією з яких згідно пункту 3 вказаної частини, є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
За ст. 81 ЦПК кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Зважаючи на те, що вимоги про визнання спірного будинку об`єктом права спільної сумісної власності сторін ОСОБА_2 у суді першої інстанції не заявляла, відповідних доказів на підтвердження своїх вимог суду не надавала, підстав для визнання спірного нерухомого майна об`єктом права спільної сумісної власності сторін у відповідності до ст.62 СК України суд апеляційної інстанції не вбачає. 
Судом першої інстанції порушені і вимоги норм процесуального права.
Згідно з положеннями ч. 1 ст. 158 ЦПК України ( в редакції Закону на час ухвалення оскаржуваного рішення) розгляд судом цивільної справи відбувається в судовому засіданні з обов`язковим повідомленням осіб, які беруть участь у справі.
Повідомлення сторін про час та місце розгляду справи проводиться відповідно до вимог статей 74, 75, 76 ЦПК України ( в редакції Закону на час вирішення спору судом першої інстанції). Якщо ж в матеріалах справи немає доказів інформування відповідача про час та місце розгляду справи, то він не може вважатися повідомленим належним чином. У цих випадках не буде підстав для заочного розгляду цивільної справи.
Частиною 3 ст. 74 ЦПК України передбачено, що судові повістки про виклик у суд надсилаються особам, які беруть участь у справі, свідкам, експертам, спеціалістам, перекладачам, а судові повістки-повідомлення – особам, які беруть участь у справі з приводу вчинення процесуальних дій, у яких участь цих осіб не є обов`язковою.
Згідно із ч. 4 вказаної статті судова повістка про виклик повинна бути вручена з таким розрахунком, щоб особи, які викликаються, мали достатньо часу для явки в суд і підготовки до участі в судовому розгляді справи, але не пізніше ніж за три дні до судового засідання, а судова повістка повідомлення – завчасно.
Частиною 9 ст.74 ЦПК України визначено, що відповідач, зареєстроване місце проживання (перебування), місцезнаходження чи місце роботи якого невідоме, викликається в суд через оголошення у пресі. З опублікуванням оголошення про виклик відповідач вважається повідомленим про час і місце розгляду справи. На ці випадки поширюється правило частини четвертої цієї статті.
На час розгляду справи зареєстрованим місцем проживання відповідача був спірний житловий будинок. Повістка про виклик відповідача у судове засідання останньому вручена не була, як зазначено на поштовому відправленні – адресат відсутній (а.с.16).
26.03.2015 в газеті «Запорізька правда» було надруковано оголошення про виклик ОСОБА_2 у судове засідання,призначене на 06.04.2015 (а.с.26).
Проте вказаний виклик відповідача у судове засідання через оголошення у пресі не вважається належним повідомленням, оскільки ч.9 ст.74 ЦПК України може застосовуватися тільки за умови, якщо суду не відоме зареєстроване місце проживання, місце знаходження чи роботи відповідача. 
Натомість відповідач мав зареєстроване місце проживання у спірному будинку, а повістка про виклик до суду йому не була вручена, оскільки з 12.01.2015 останній проходив стаціонарний курс лікування в КУ «Гуляйпільська психіатрична лікарня», де перебував і на час пред`явлення позову, і на час ухвалення оскаржуваного рішення, що підтверджується відповідними медичними довідками від 26.01.2015 і від 22.04.2015 (а.с.54).
Положеннями п. 2 ч. 2 ст. 374 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги мас право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Відповідно до ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
За вказаних обставин оскаржуване рішення не можна визнати таким, що постановлено з дотриманням норм матеріального і процесуального права, а тому на підставі ст. 376 ЦПК України воно підлягає скасуванню, з ухваленням нового – про відмову у задоволені позову.
Під час подачі апеляційної скарги ОСОБА_2 був сплачений судовий збір в розмірі 1895,30грн., який підлягає стягненню на його користь з позивачки ОСОБА_2 відповідно до ст. 141 ЦПК України. 
Керуючись ст. ст.374, 376, 382 ЦПК України, апеляційний суд, - 
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу ОСОБА_2 в особі представника ОСОБА_3 задовольнити.
Рішення Новомиколаївського районного суду Запорізької області від 06 квітня 2015 року у цій справі скасувати.
Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визначення частки у спільній сумісній власності подружжя залишити без задоволення.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 1 895, 30 грн. (одну тисячу вісімсот дев`яносто п`ять гривень 30 коп.) компенсації судових витрат зі сплати судового збору у суді апеляційної інстанції. 
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту цієї постанови, лише у випадку якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до ЦПК України позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.
Повний текс постанови складено 14 січня 2021 року.

Головуючий: І.В. Кочеткова

Судді: А.В. Дашковська

О.М. Кримська