ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 лютого 2021 року	Львів	Справа № №161/7126/20 пров. № А/857/949/21	

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді – Іщук Л. П.,
суддів – Обрізка І. М., Хобор Р. Б.,
за участю секретаря судового засідання – Смолинця А. В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 13 листопада 2020 року, ухвалене головуючим суддею Крупінською С. С. у м. Луцьку, у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до поліцейського взводу №1 роти 3 батальйону Управління патрульної поліції у Рівненській області Федорчук Олени Миколаївни про скасування постанови про накладення адміністративного стягнення у справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху,
                                                         ВСТАНОВИВ:
08.05.2020 ОСОБА_1 звернувся в суд із адміністративним позовом до поліцейського взводу №1 роти 3 батальйону Управління патрульної поліції у Рівненській області Федорчук О. М., в якому просить визнати протиправними дії та скасувати постанову про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі від 27.04.2020 серії ДПО18 № 729759. 
Вимоги позову обґрунтовані тим, що відповідач протиправно притягнув його до адміністративної відповідальності за перевищення встановлених обмежень швидкості руху транспортних засобів та наклав на нього адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі 510 грн, оскільки швидкість автомобіля зафіксована вимірювачем швидкості автотранспортних засобів, який виключений з державного реєстру, що викликає сумніви щодо достовірності результатів вимірювання. Також позивач вказував на порушення порядку розгляду справи про адміністративне правопорушення.
Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 13.11.2020 в задоволенні позову відмовлено.
Не погодившись із рішенням суду першої інстанції, позивач подав апеляційну скаргу, в якій з покликанням на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить скасувати судове рішення та прийняти нове, яким задовольнити позов. 
В обґрунтування апеляційної скарги покликається на обставини, викладені у позовній заяві. Зазначає, що на документах, доданих відповідачем суду в підтвердження правомірності оскаржуваної постанови, відсутні будь-які відмітки, що свідчать про їх належне оформлення, а тому такі документи безпідставно взяті судом першої інстанції до уваги як належні та допустимі докази. Вказує, що суд першої інстанції всупереч вимогам статті 48 Кодексу адміністративного судочинства України не з`ясував хто є належним відповідачем у справі та не вирішив питання про залучення до участі у справі належного відповідача чи співвідповідача.
В судове засідання з розгляду апеляційної скарги учасники справи не прибули, належним чином повідомлені про дату, час та місце розгляду справи, а тому відповідно до частини четвертої статті 229, статті 313 Кодексу адміністративного судочинства України апеляційний суд ухвалив розгляд апеляційної скарги здійснити за відсутності учасників справи та без здійснення фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу.
Заслухавши доповідь головуючого судді, проаналізувавши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, суд вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з таких підстав.
Судом першої інстанції було встановлено і це підтверджується матеріалами справи, що 27.04.2020 поліцейським взводу №1 роти 3 батальйону Управління патрульної поліції у Рівненській області Федорчук О. М. винесено постанову у справі про адміністративне правопорушення серії ДПО18 № 729759, якою ОСОБА_1 притягнуто до адміністративної відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого частиною третьою статті 122 Кодексу України про адміністративні правопорушення та накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу у розмірі 510 грн.
Відповідно до вказаної постанови 07.04.2020 близько 13:44 год на ділянці дороги М-06 Київ-Чоп 311 км, ОСОБА_1 керував транспортним засобом Honda CR-V, реєстраційний номер НОМЕР_1 , зі швидкістю 106 км/год, чим перевищив встановлене обмеження швидкості руху більше ніж на 50 км/год, позначене дорожнім знаком 5.45, 5.46 в населеному пункті «Бабин», що є порушенням вимог пункту 12.4 Правил дорожнього руху України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 10.10.2001 № 1306 (далі - ПДР), та зафіксовано приладом TruCam LTI 20/20 серії ТС001147.
Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що наявні в справі докази в сукупності повністю підтверджують порушення позивачем під час керування автомобілем вимог пункту 12.4 ПДР, тобто порушення швидкісного режиму. Крім цього, позивачем заявлено позов до неналежного відповідача - поліцейського взводу № 1 роти № 3 батальйону УПП в Рівненській області Федорчук О. М., незважаючи на те, що належним відповідачем у адміністративній справі щодо оскарження рішень (дій чи бездіяльності) у справі про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, повинен бути відповідний орган Національної поліції.
Апеляційний суд, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права в межах доводів та вимог апеляційної скарги відповідно до частини першої статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України, вважає такий висновок суду першої інстанції правильним з огляду на наступне.
Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Пунктом 1.3 ПДР передбачено, що учасники дорожнього руху зобов`язані знати й неухильно виконувати вимоги цих Правил.
Згідно з підпунктом «б» пункту 12.9 ПДР водієві забороняється перевищувати максимальну швидкість, зазначену в пунктах 12.4-12.7, на ділянці дороги, де встановлено дорожні знаки 3.29, 3.31, або на транспортному засобі, на якому встановлено розпізнавальний знак відповідно до підпункту "и" пункту 30.3 цих Правил.
Відповідно до пункту 12.4 ПДР у населених пунктах рух транспортних засобів дозволяється зі швидкістю не більше 50 км/год.
Згідно з частиною третьою статті 122 Кодексу України про адміністративні правопорушення перевищення встановлених обмежень швидкості руху транспортних засобів більш як на п`ятдесят кілометрів на годину, ненадання переваги в русі транспортним засобам аварійно-рятувальних служб, швидкої медичної допомоги, пожежної охорони, поліції, що рухаються з увімкненими спеціальними світловими або звуковими сигнальними пристроями, ненадання переваги маршрутним транспортним засобам, у тому числі порушення правил руху і зупинки на смузі для маршрутних транспортних засобів, а так само порушення правил зупинки, стоянки, що створюють перешкоди дорожньому руху або загрозу безпеці руху, -тягнуть за собою накладення штрафу в розмірі тридцяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.
Відповідно до статті 280 Кодексу України про адміністративні правопорушення орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.
Відповідно до статті 251 Кодексу України про адміністративні правопорушення доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото - і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, чи засобами фото - і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.
Як встановлено з оскаржуваної постанови про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі, поліцейською взводу №1 роти 3 батальйону Управління патрульної поліції у Рівненській області Федорчук О. М. було здійснено фото- та відеофіксацію порушення засобом вимірювальної техніки TruCam LTI 20/20 серії ТС001147, на яких зафіксовано, зокрема, що транспортний засіб Honda CR-V, номерний знак НОМЕР_1 , рухався зі швидкістю 106 км/год.
Суд апеляційної інстанції враховує, що лазерний вимірювач швидкості TruCam LTI 20/20 отримав сертифікат затвердження типу засобів вимірювальної техніки від 29.08.2012 № UА-МІ/1-2903-2012. На підставі позитивних результатів державних приймальних випробувань Міністерством економічного розвитку і торгівлі України затверджений тип засобу вимірювальної техніки "Вимірювач швидкості автотранспортних засобів лазерний LTI 20/20 TruCam".
Чинним законодавством не передбачено повторного проходження даної процедури (сертифікації) для приладів, які вже були завезені на територію України та введені в експлуатацію.
Міжповірочний інтервал для TruCam визначено Переліком засобів вимірювальної техніки, типи яких затверджені на підставі результатів державних приймальних та контрольних випробувань і міжнародних договорів України, затвердженим наказом Міністерства економічного розвитку і торгівлі України від 05.04.2012 № 437, і становить 1 рік.
Проведення повірки передбачено Порядком проведення повірки законодавчо регульованих засобів вимірювальної техніки, що перебувають в експлуатації, та оформлення її результатів, затвердженим наказом Міністерства економічного розвитку і торгівлі України від 08.02.2016 № 193.
Відповідно до свідоцтва про повірку законодавчо регульованого засобу вимірювальної техніки № 22-01/17867, виданого ДП "Укрметртестстандарт" від 19.12.2019 та чинного до 19.12.2020, лазерний вимірювач швидкості транспортних засобів TruCam LTІ 20/20 №ТС001147, є придатним до застосування.
При цьому, можливість використання виробу «TruCam LTІ 20/20» виробництва Laser Technology Inc, США, також підтверджується наявністю виданого Державною службою спеціального зв`язку та захисту інформації України експертного висновку від 27.09.2018 №04/02/03-3008.
Отже, лазерний вимірювач швидкості TruCam LT1 20/20 здійснює вимірювання процесу порушення швидкісного режиму, що дозволяє ідентифікувати транспортний засіб, номерний знак. Прилад автоматично визначає координати кожного вимірювання швидкості, розрізняє режими обмеження швидкості, встановлені для вантажних, легкових транспортних засобів, а також мотоциклів.
Таким чином, покликання позивача на те, що відомості, які були зафіксовані відповідачем на приладі TruCam, не підлягають врахуванню, апеляційним судом не приймаються до уваги, оскільки будь-які належні та допустимі докази, які б спростували правильність здійснених технічним засобом вимірювань швидкості, позивачем не надано.
Таким чином, апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції, що факт вчинення позивачем правопорушення, передбаченого частиною першою статті 122 Кодексу України про адміністративні правопорушення, підтверджується наявними у матеріалах справи доказами, які оформлені і засвідчені у встановленому законом порядку.
Відповідно до статті 252 Кодексу України про адміністративні правопорушення інспектор поліції оцінив докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності та виніс постанову про притягнення позивача до адміністративної відповідальності за порушення правил дорожнього руху.
В силу положень статті 222 Кодексу України про адміністративні правопорушення органи Національної поліції розглядають, в тому числі, справи про порушення правил дорожнього руху, правил, що забезпечують безпеку руху транспорту, правил користування засобами транспорту тощо. Від імені органів Національної поліції розглядати справи про адміністративні правопорушення і накладати адміністративні стягнення мають право працівники органів і підрозділів Національної поліції, які мають спеціальні звання, відповідно до покладених на них повноважень.
Слід зазначити, що за приписами Кодексу України про адміністративні правопорушення розгляд справи і накладення штрафу інспекторами поліції фактично відбувається в спрощеному порядку, відтак, особа, яка притягається до адміністративної відповідальності за порушення правил у сфері дорожнього руху, має спростувати виявлене правопорушення на місці його вчинення та під час розгляду справи про адміністративне правопорушення, в іншому випадку правомірність своїх дій доводити у судовому порядку з можливістю скористатись правовою допомогою.
Таким чином, при розгляді справи про притягнення позивача до адміністративної відповідальності за порушення правил дорожнього руху, апеляційний суд вважає, що відповідач діяв на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Крім цього, апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції, що розгляд справ про адміністративні правопорушення, зокрема, передбачені частиною третьою статті 122 Кодексу України про адміністративні правопорушення, відноситься до компетенції органів Національної поліції.
При розгляді справ про адміністративні правопорушення, зокрема, передбачених статтею 122 Кодексу України про адміністративні правопорушення, поліцейські відповідного органу діють не як самостійний суб`єкт владних повноважень, а від імені центрального органу виконавчої влади, який реалізує державну політику у сферах забезпечення охорони прав і свобод людини, інтересів суспільства і держави, протидії злочинності, підтримання публічної безпеки і порядку - Національної поліції.
Отже, відповідні поліцейські не можуть виступати самостійним відповідачем у таких справах, оскільки належним відповідачем є саме відповідний орган, на який, зокрема положеннями статті 222 Кодексу України про адміністративні правопорушення покладено функціональний обов`язок розглядати справи про адміністративні правопорушення щодо порушення правил дорожнього руху, передбачені частиною третьою статті 122 Кодексу України про адміністративні правопорушення.
З огляду на викладене, судом першої інстанції зроблено правильний висновок, що належним відповідачем у даній справі повинен бути відповідний орган Національної поліції, а не поліцейська взводу № 1 роти № 3 батальйону УПП в Рівненській області ОСОБА_2 .
Апеляційний суд зазначає, що визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. В свою чергу, суд встановлює належність відповідача й обґрунтованість позову.
Покликання скаржника на порушення судом першої інстанції статті 48 Кодексу адміністративного судочинства України, оскільки не залучено до участі у справі належного відповідача, апеляційний суд до уваги не бере, так як в матеріалах справи відсутні клопотання позивача про заміну неналежної сторони, а суд з власної ініціативи може здійснити таку заміну, однак, такий обов`язок у нього відсутній.
За наведених обставин, суд вважає, що доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують і не дають підстав для висновку про порушення судом першої інстанції норм матеріального або процесуального права, що відповідно до статті 316 Кодексу адміністративного судочинства України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду - без змін.
З огляду на результат апеляційного розгляду та відсутність документально підтверджених судових витрат, понесених учасниками справи у зв`язку з переглядом справи в суді апеляційної інстанції, відповідно до частини шостої статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України розподіл судових витрат судом не змінюється.
Керуючись статтями 286, 310, 315, 316, 321, 322 Кодексу адміністративного судочинства України,-            
                                                  П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 13 листопада 2020 року у справі            № 161/7126/20 – без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає. 

Головуючий суддя	 	Л. П. Іщук 	
судді	 	І. М. Обрізко 	
 	 	Р. Б. Хобор  	
Повне судове рішення складено 24.02.2021