ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/2308/21 Справа № 201/8080/20 	  	Суддя у 1-й інстанції - Федоріщев С. С. Суддя у 2-й інстанції - Демченко  Е. Л.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 лютого 2021 року                 колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:
               головуючого - судді Демченко Е.Л.
               суддів – Куценко Т.Р., Макарова М.О.
               при секретарі — Кругман А.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Дніпро апеляційну скаргу  ОСОБА_1 на рішення Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 26 жовтня 2020 року по справі за позовом  ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення боргу, - 
в с т а н о в и л а:

       У серпні 2020 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення боргу, мотивуючи тим, що 01 травня 2017 року між ним та відповідачем ОСОБА_1  був укладений договір позики, відповідно якого останній отримав від нього у борг грошові кошти у розмірі 550 000 грн., які зобов`язався повернути 01 травня 2020 року. 
       Посилаючись на те, що на даний час грошові кошти відповідачем не повернуті, чим порушені його права, а тому просив суд ухвалити рішення, яким стягнути з ОСОБА_1 на його користь суму боргу за договором позики від 01 травня 2017 року у розмірі 550 000 грн. 
       Рішенням Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 26 жовтня 2020 року позов ОСОБА_2 задоволено. 
       В апеляційній скарзі відповідач ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 . 
       Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції не врахував факт порушення правил підсудності та незаконно розглянув справу. Безпідставно розглянув справу в порядку спрощеного провадження. Наголошував на тому, що жодної заяви про визнання позову до суду першої інстанції він не подавав, оскільки взагалі не мав уявлення про те, що у провадженні Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська перебуває дана справа. Грошових коштів у ОСОБА_2 він не брав. Договір та розписка, надані позивачем, є підробленими. До апеляційної скарга додав клопотання про призначення почеркознавчої експертизи. 
       Правом на надання відзиву на апеляційну скаргу позивач по справі не скористався. 
       Під час розгляду апеляційної скарги адвокат відповідача підтримала апеляційну скаргу в частині порушення правил підсудності. Від клопотання про призначення почеркознавчої експертизи відмовилася. 
       Розглянувши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів приходить до висновку про часткове задоволення апеляційної скарги та скасування рішення. 
       Відповідно до вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
       Зазначеним вимогам оскаржуване судове рішення відповідає не в повній мірі.
       Судом першої інстанції встановлено, що 01 травня 2017 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 був укладений договір позики, відповідно якого останній отримав у борг грошові кошти у розмірі 550000 грн., які зобов`язався повернути 01 травня 2020 року.
       Відповідно до розписки від 01 травня 2017 року ОСОБА_1 отримав від ОСОБА_2 550 000 грн. строком до 01 травня 2020 року.
       Ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог позивача, суд першої інстанції виходив з того, що за договором позики позичальник зобов`язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором, відповідач свої зобов`язання за договором позики не виконав та надав суду заяву про визнання позову.
       Колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню, як таке, що постановлено за порушенням норм процесуального права, а справа направленню на розгляд за встановленою законом підсудністю, за місцем реєстрації відповідача ОСОБА_1 до Дарницького районного суду м.Києва, з огляду на наступне.
       Відповідно до положень статей 55,124 Конституції України та статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому ЦПК України звернутися до належного за підсудністю суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
       При здійсненні правосуддя у цивільних справах суд, неухильно дотримуючись норм матеріального та процесуального права, повинен забезпечити їх справедливий, неупереджений та упродовж розумного, але не більш встановленого законом строку, розгляд і вирішення з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
       Підсудність - це розподіл підвідомчих загальним судам цивільних справ між різними судами першої інстанції залежно від роду (характеру) справ, що підлягають розгляду, і від території, на яку поширюється юрисдикція того чи іншого суду.
       Згідно пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №№2,4,7 та 11 до Конвенції», кожен має право на справедливий розгляд його справи судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.
       Європейський суд з прав людини (далі ЄСПЛ) у пункті 24 рішення від 20 липня 2006 року у справі «Сокуренко і Стригун проти України» наголосив на тому, що фраза «встановлений законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність, і, як зазначено Європейською комісією з прав людини у рішенні у справі «Занд проти Австрії» (доповідь від 12 жовтня 1978 року), термін «судом, встановленим законом» у пункті 1 статті 6 Конвенції передбачає «всю організаційну структуру судів, включно з (...) питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів (...)».
       Суд, встановлений законом (законний суд), є необхідним інституційним елементом справедливого правосуддя, лише такий суд, керуючись правовими засадами та за встановленою законом процедурою, є компетентним здійснювати правосуддя.
       Поняття «суд, встановлений законом включає в себе, зокрема, таку складову, як дотримання усіх правил юрисдикції та підсудності.
       Цивільна юрисдикція поділяється на предмету та суб`єкту юрисдикцію, інстанційну юрисдикцію та територіальну юрисдикцію (підсудність).
       Територіальна юрисдикція (підсудність) за загальним правилом статті 27 ЦПК України визначається за місцем проживання або місцезнаходженням відповідача за винятком виключної підсудності з приводу нерухомого майна, встановленої статтею 30 цього Кодексу, та альтернативної підсудності певної категорії справ, зазначених у статті 28 ЦПК України, у яких право на вибір суду належить позивачеві.
       Відповідно до частини першої статті 27 ЦПК України позови до фізичної особи пред`являються в суд за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем її проживання або перебування, якщо інше не передбачено законом.
       Аналогічне положення міститься у п.34 постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ №3 від 01 березня 2013 року «Про деякі питання юрисдикції загальних судів та визначення підсудності цивільних справ» відповідно до якої, якщо інше не встановлено ЦПК, позови пред`являються: до фізичної особи - до суду за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем її проживання або за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем її перебування; до юридичної особи - за її місцезнаходженням (стаття 109 ЦПК), яке стосовно фізичної особи визначається відповідно до положень статті 29 ЦК і статті 3 Закону України від 11 грудня 2003 року N1382-IV "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні".
       Місце проживання чи перебування фізичної особи визначається відповідно до статті 29 ЦК України і статті 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» (далі - Закон).
       Згідно статті 3 вказаного Закону місце перебування - це адміністративно-територіальна одиниця, на території якої особа проживає строком менше шести місяців на рік; місце проживання - це житло, розташоване на території адміністративно-територіальної одиниці, в якому особа проживає, а також спеціалізовані соціальні установи, заклади соціального обслуговування та соціального захисту, військові частини; реєстрація - це внесення інформації до реєстру територіальної громади, документів, до яких вносяться відомості про місце проживання/перебування особи, із зазначенням адреси житла/місця перебування із подальшим внесенням відповідної інформації до Єдиного державного демографічного реєстру в установленому Кабінетом Міністрів України порядку.
       Пред`являючи позов до відповідача ОСОБА_1 позивач ОСОБА_2 вказав його адресу: АДРЕСА_1 та за відсутності підстав, передбачених статтею 28 ЦПК України - підсудності справ за вибором позивача, позивач обрав Жовтневий районний суд м.Дніпропетровська, який не є судом, встановленим законом, у розумінні положень Конвенції та вказаних норм процесуального права, а отже ухвалене таким судом рішення не може бути оцінено з точки зору його законності та обґрунтованості, оскільки такий суд не є компетентним здійснювати правосуддя у цій справі.
       Колегія суддів наголошує на тому, що відповідач зареєстрований та проживає у АДРЕСА_2 (а.с.69-70).
       Підсудність за вибором позивача (альтернативна підсудність) - це така підсудність, при якій позивачеві надається право за своїм вибором пред`явити позов в один з декількох вказаних в законі судів. Таке процесуальне право встановлено законодавцем для позивачів у деяких справах з метою зробити судовий захист їх суб`єктивних прав більш зручним.
       Колегія суддів наголошує на тому, що спір виник з приводу стягнення заборгованості за договором позики, тобто до даних правовідносин слід було застосовувати правила загальної підсудності.
       Відповідно до пункту 5 частини першої статті 374, частини першої статті 378 ЦПК України судове рішення, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню з направленням справи на розгляд за встановленою законом підсудністю, якщо рішення прийнято судом з порушенням правил територіальної юрисдикції (підсудності).
       Частиною другою вказаної статті передбачено, що справа не підлягає направленню на новий розгляд у зв`язку з порушеннями правил територіальної юрисдикції (підсудності), якщо учасник справи, який подав апеляційну скаргу, при розгляді справи судом першої інстанції без поважних причин не заявив про непідсудність справи.
       Як встановлено, відповідач не брав участі у справі, тому положення частини другої статті 378 ЦПК України застосуванню не підлягають.
       За таких обставин рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з направленням справи на розгляд за встановленою законом підсудністю.
       Зважаючи на вище наведене, колегією суддів встановлено, що оскаржуване рішення прийняте судом першої інстанції з порушенням правил територіальної юрисдикції (підсудності), в зв`язку з чим апеляційна скарга відповідача підлягає частковому задоволенню, а рішення суду першої інстанції скасуванню з направленням справи на розгляд за встановленою підсудністю.
       Доводи апеляційної скарги, які стосуються суті вирішення спору, а саме, про те, що матеріали справи не містять належних та допустимих доказів на підтвердження обставин, викладених позивачем, розписку та договір позики він не підписував, грошових коштів не отримував, позов не визнавав, з врахуванням того, що апеляційний суд направляє справу на новий розгляд за встановленою підсудністю в зв`язку з порушенням норм процесуального права, мають бути попередньо розглянуті судом першої інстанції при новому розгляді справи з дотримання правил підсудності, тобто судом встановленим законом.
       Оскільки рішення по суті спору судом не приймалося, то відсутні підстави для розподілу судових витрат за розгляд справи апеляційною інстанцією.
       Керуючись ст.ст.367,374,378,381-383 ЦПК України, колегія суддів, – 
п о с т а н о в и л а:
       Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 задовольнити частково.

       Рішення Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 26 жовтня 2020 року скасувати та направити справу на розгляд за підсудністю до Дарницького районного суду м.Києва. 

       Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

               Головуючий:                                         Демченко Е.Л.

               Судді:                                                 Куценко Т.Р.

                                                                        Макаров М.О.