Ухвала
Іменем України    
22 січня 2021 року
м. Київ
справа № 756/14430/19
провадження № 61-213ск21 
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Петрова Є. В. (суддя-доповідач), Калараша А. А., Ткачука О. С., розглянув касаційну скаргу  ОСОБА_1 на постанову Київського апеляційного суду від 22 грудня 2020 року у справі за позовом  ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення заборгованості за договором позики,
ВСТАНОВИВ:
У жовтні 2019 року позивач звернулась до суду з позовною заявою до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення заборгованості за договором позики, в якій просила стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 суму боргу, в розмірі 754 080, 75 грн, за договором позики грошей від 30 травня 2016 року шляхом звернення стягнення на заставлене майно, а саме квартиру, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом проведення прилюдних торгів.
Свої вимоги мотивувала тим, що 30 травня 2016 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 було укладено договір іпотеки, який зареєстрований в реєстрі за № 383 та посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу, відповідно до якого, іпотекодавець передає іпотекодержателю квартиру АДРЕСА_1 , предмет іпотеки складається з однієї жилої кімнати, загальною площею 34,5 кв.м., у тому числі жилою площею 17,9 кв.м. Квартира належить ОСОБА_3 на праві приватної власності на підставі договору купівлі-продажу квартири, посвідченого 13 квітня 1993 року Першою Київською державною нотаріальною конторою за реєстровим № 20-8469, зареєстрованого Київським міським БІТ 20 квітня 1993 року в книзі 11-31, за реєстровим №106/31039. Відповідно до договору іпотеки від 30 травня 2016 року, за домовленістю сторін заставна вартість предмета іпотеки становить 700 000,00 грн.
30 травня 2016 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 укладено Договір позики грошей. Згідно п.1 договору позики грошей від 30 травня 2016 року позичальник отримав у власність від позикодавця, а позикодавець передав у власність позичальникові грошові кошти в сумі 754 080,75 грн., що за курсом Національного банку України станом на 30 травня 2016 року становить 30 000,00 доларів США. Відповідно до п. 2 договору позики грошей від 30 травня 2016 року, остаточний розрахунок щодо повернення суми позики має бути здійснено не пізніше 30 травня 2021 року, виконання зобов`язання за договором має бути здійснено готівкою у межах міста Києва або за іншою адресою, вказаною позикодавцем, згідно п.6 Договору, з метою забезпечення виконання зобов`язань за цим договором, позичальник передає в іпотеку позикодавцю належну позичальнику квартиру АДРЕСА_1 .
ІНФОРМАЦІЯ_1 померла боржник ОСОБА_3 після останньої відкрилась спадкова справа №08/2016, яка зареєстрована в Спадковому реєстрі за № 59319445. ОСОБА_2 , 03 серпня 2016 року направила заяву № 22 приватному нотаріусу Київського міського нотаріального округу Бровченко М.О., в якій зазначила: «Прошу повідомити спадкодавців померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 , про наявний борг спадкодавця в сумі 754 080,75 грн, що станом на момент укладення договору позики становило 30 000,00 доларів США та про їх обов`язок задовольнити кредитора.
17 серпня 2016 року приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Бровченко М. О. надала довідку № 84/02-14 в якій зазначено, що станом на 17 серпня 2016 року ОСОБА_1 прийняла спадщину після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 06 вересня 2016 року та 10 січня 2017 року ОСОБА_4 в інтересах ОСОБА_2 направляв двічі ОСОБА_1 заяву вимогу (фіскальний чек №8712 від 16 вересня 2016 року, фіскальний чек № 0126 від 12 січня 2017 року та фіскальний чек № 0125 від 12 січня 2017 року), в якому зазначена вимога до ОСОБА_1 щодо виплати боргу ОСОБА_3 , який виник на підставі Договору позики та забезпеченого Договором іпотеки, в розмірі 754 080,75 грн.
11 квітня 2017 приватний нотаріус Київського міського округу Бровченко М. О. надала відповідь на адвокатський запит Татунця В.В., який діє в інтересах ОСОБА_2 №01/04-2017 від 07 квітня 2017 року в якому зазначила, що після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 спадщину прийняла одна особа, право на спадкове майно станом на 11 квітня 2017 року не оформлялося і не видавалося свідоцтво про право на спадщину. ОСОБА_1 ігнорує всі звернення ОСОБА_2 щодо повернення боргу, який виник на підставі договору позики та забезпеченого договору іпотеки в розмірі 754 080,75 грн.
Ухвалою Оболонського районного суду міста Києва від 26 жовтня 2020 року закрито провадження у справі за позовною заявою ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення заборгованості за договором позики на підставі пункту 3 частини 1 статті 255 ЦПК України.
Постановою Київського апеляційного суду від 22 грудня 2020 року  апеляційну скаргу  ОСОБА_2 задоволено.
Ухвалу Оболонського районного суду міста Києва від 26 жовтня 2020 року скасовано повністю, як таку, що перешкоджає подальшому провадженню у справі.
Справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення заборгованості за договором позики направлено для продовження розгляду до суду першої інстанції.
Постанова апеляційного суду мотивована тим, що на підставі пункту 3 частини першої статті 255 ЦПК України позови вважаються тотожними, якщо в них одночасно збігаються сторони, підстави та предмет спору, тобто коли позови повністю збігаються за складом учасників цивільного процесу, матеріально-правовими вимогами та обставинами, що обґрунтовують звернення до суду. Нетотожність хоча б одного із цих чинників не перешкоджає повторному зверненню до суду заінтересованих осіб за вирішенням спору.
Суд апеляційної інстанції зазначив, що суд першої інстанції помилково дійшов висновку про тотожність заявленого позову з позовом у справі № 756/9068/17, оскільки предмет позову у даних справах не є тотожним.
31 грудня 2020 року ОСОБА_1 засобами поштового зв`язку подала до Верховного  Суду  касаційну скаргу на постанову Київського апеляційного суду від 22 грудня 2020 року, у якій просить скасувати постанову суду апеляційної інстанції та залишити в силі ухвалу суду першої інстанції.
ОСОБА_1 у касаційній скарзі посилається на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права. Касаційна скарга мотивована тим,що такий самий позов вже розглядався судами і постановою Верховного Суду від 11 вересня 2019 року її касаційну скаргу було задоволено, скасовано рішення судів першої та апеляційної інстанції щодо задоволення позову, винесено нове рішення про відмову в позовних вимогах ОСОБА_2 . 
У відкритті касаційного провадження слід відмовити з таких мотивів.
Відповідно до пункту 3 частини першої статті 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо набрали законної сили рішення суду або ухвала суду про закриття провадження у справі ухвалені або постановлені з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, або є судовий наказ, що набрав законної сили за тими самими вимогами.
Тлумачення пункту 3 частини першої статті 255 ЦПК України свідчить, що підставою для прийняття судового рішення про закриття провадження у справі є наявність іншого рішення суду, яке набрало законної сили та яке ухвалено між тими самими сторонами, про той самий предмет та з тих самих підстав.
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
У пунктах 26, 27 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 червня 2019 року у справі № 320/9224/17 (провадження № 14-225цс19) зазначено, що: «згідно з пунктом 3 частини першої статті 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо набрали законної сили рішення суду або ухвала суду про закриття провадження у справі, ухвалені або постановлені з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, або є судовий наказ, що набрав законної сили за тими самими вимогами. Тобто, згідно з вказаним пунктом підставою для закриття провадження у справі є, зокрема, вирішення спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав шляхом ухвалення рішення, яке набрало законної сили, або постановлення ухвали про закриття провадження у справі».
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 червня 2018 року у справі № 761/7978/15-ц (провадження № 14-58цс18) зазначено, що: «необхідність застосування пункту 2 частини першої статті 205 ЦПК України зумовлена, по-перше, неприпустимістю розгляду судами тотожних спорів, в яких одночасно тотожні сторони, предмет і підстави позову, та, по-друге, властивістю судового рішення, що набрало законної сили (стаття 223 ЦПК України). За змістом наведеної норми позови вважаються тотожними, якщо в них одночасно співпадають сторони, підстава та предмет спору. Нетотожність хоча б одного з елементів не перешкоджає повторному зверненню до суду заінтересованих осіб за вирішенням спору. У розумінні цивільного процесуального закону предмет позову - це матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої він просить ухвалити судове рішення. У матеріальному розумінні предмет позову - це річ, щодо якої виник спір».
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 грудня 2019 року у справі № 917/1739/17 (провадження № 12-161гс19) вказано, що «предмет позову - це певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення, яка опосередковується відповідним способом захисту прав або інтересів. Підстави позову - це обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу».
Апеляційний суд встановив, що у липні 2017 року ОСОБА_2 звернулась з позовом до ОСОБА_1 про звернення стягнення суми боргу, в розмірі 754 080,75 грн за договором позики грошей від 30 травня 2016 року, шляхом звернення стягнення на заставлене майно, а саме квартиру, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Постановою ВС України від 11 вересня 2019 року було відмовлено у задоволенні позовних вимог.
Також встановлено, що у жовтні 2019 року ОСОБА_2 звернулась з позовом до ОСОБА_1 про звернення стягнення суми боргу, в розмірі 754 080,75 грн за договором позики грошей від 30 травня 2016 року, шляхом звернення стягнення на заставлене майно, а саме квартиру, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом проведення прилюдних торгів.
У справі №756/9068/17-ц ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки у рахунок погашення заборгованості, проте, не обрала жодного способу реалізації такої вимоги ані передбаченої договором, ані передбаченої законом, у зв`язку із зазначеним, у задоволенні позовних вимог відмолено. У даній справі, ОСОБА_2 звернулась до суду із позовом до ОСОБА_1 про звернення стягнення суми боргу, в розмірі 754 080,75 грн за договором позики грошей від 30 травня 2016 року, шляхом звернення стягнення на заставлене майно, а саме квартиру, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом проведення прилюдних торгів.
Апеляційний суд, встановивши, що суд першої інстанції при вирішенні питання про закриття провадження прийшов до помилкового висновку про однаковий предмет позову, що заявлявся у 2017 році та 2019 році,зробив правильний висновок про відсутність підстав для закриття провадження у справі на підставі пункту 3 частини першої статті 255 ЦПК України.
Європейський суд з прав людини зауважує, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них. Вимоги до прийнятності апеляції з питань права мають бути більш жорсткими ніж для звичайної апеляційної скарги. З урахуванням особливого характеру ролі Верховного Суду, як касаційного суду, процедура, яка застосовується у Верховному Суді може бути більш формальною (LEVAGES PRESTATIONS SERVICES v. FRANCE, № 21920/93, § 45, ЄСПЛ, від 23 жовтня 1996 року; BRUALLA GOMEZ DE LA TORRE v. SPAIN, № 26737/95, § 37, 38, ЄСПЛ, від 19 грудня 1997 року).
Аналіз змісту касаційної скарги та оскарженої постанови апеляційного суду свідчить, що правильне застосовування судами норм права є очевидним, а касаційна скарга - необґрунтованою.
Відповідно до частини четвертої статті 394 ЦПК України у разі оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.
Керуючись статтями 260, 394 ЦПК України Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду,
УХВАЛИВ:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1  на  постанову  Київського  апеляційного  суду  від  22  грудня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення заборгованості за договором позики.
Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.
Судді:                                                                                                                          Є. В. Петров
                                                                                                                                   А. А. Калараш 
                                                                                                                                       О. С. Ткачук