У х в а л а
Іменем України
23 березня 2021 року
м. Київ
справа № 953/14378/20-ц
провадження № 61-4371 ск 21 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Гулька Б. І. (суддя-доповідач), Коломієць Г. В., Луспеника Д. Д., розглянув касаційну скаргу акціонерного товариства «Державний експортно-імпортний банк України» на ухвалу Київського районного суду м. Харкова 
від 16 вересня 2020 року та постанову Харківського апеляційного суду 
від 08 лютого 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до акціонерного товариства «Державний експортно-імпортний банк України» про визнання правочинів недійсними та визнання виконавчих листів такими, що 
не підлягають виконанню,
ВСТАНОВИВ:
У вересні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до акціонерного товариства «Державний експортно-імпортний банк України» про визнання правочинів недійсними та визнання виконавчих листів такими, що 
не підлягають виконанню. 
Ухвалою Київського районного суду м. Харкова від 16 вересня 2020 року зазначену позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження за правилами загального позовного провадження. 
У вересні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду із заявою про забезпечення позову, у якій просив зупинити стягнення за виконавчим листом 
№ 2018/2-165/11/08 від 18 січня 2012 року по виконавчому провадженню 
№ 31984853, виданим Київським районним судом м. Харкова про стягнення 
з ОСОБА_1 на користь акціонерного товариства «Державний експортно-імпортний банк України» заборгованості по кредитним договорам: № 6808С40 від 14 травня 2008 року; № 6807С47 від 19 червня 2007 року; № 6807С103 
від 15 жовтня 2007 року.
Ухвалою Київського районного суду м. Харкова від 16 вересня 2020 року заяву ОСОБА_1 задоволено. Забезпечено позовні вимоги ОСОБА_1 до акціонерного товариства «Державний експортно-імпортний банк України» про визнання правочинів недійсними та визнання виконавчого листа таким, що 
не підлягає виконанню шляхом зупинення стягнення за виконавчим листом 
№ 2018/2-165/11/08 від 18 січня 2012 року по виконавчому провадженню 
№ 31984853, виданим Київським районним судом м. Харкова про стягнення 
з ОСОБА_1 на користь акціонерного товариства «Державний експортно-імпортний банк України» заборгованості за кредитними договорами: 
№ 6808С40 від 14 травня 2008 року, № 6807С47 від 19 червня 2007 року, 
№ 6807С103 від 15 жовтня 2007року до вирішення справи по суті.
Постановою Харківського апеляційного суду від 08 лютого 2021 року апеляційну скаргу акціонерного товариства «Державний експортно-імпортний банк України» залишено без задоволення. Ухвалу Київського районного суду 
м. Харкова від 16 вересня 2020 року залишено без змін. 
У березні 2021 року до Верховного Суду надійшла касаційна скарга 
акціонерного товариства «Державний експортно-імпортний банк України» на ухвалу суду першої та постанову суду апеляційної інстанцій, в якій, посилаючись на порушення судами норм процесуального права, просило оскаржувані судові рішення скасувати, прийняти нову постанову про відмову у задоволенні заяви  ОСОБА_1 про забезпечення позову.
Частиною третьою статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження 
у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Перевіривши доводи касаційної скарги акціонерного товариства «Державний експортно-імпортний банк України», у відкритті касаційного провадження 
у справі слід відмовити.
Із оскаржуваних судових рішень, доданих до скарги матеріалів убачається, 
що вона є необґрунтованою, а наведені в ній доводи не дають підстав для висновків щодо їх незаконності.
Відповідно до частин першої та другої статті 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову.
Заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюються для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами (частина 3 статті 150 ЦПК України). 
У пункті 6 частини першої статті 150 ЦПК України зазначено, що позов забезпечується, зокрема зупиненням стягнення на підставі виконавчого документа, який оскаржується боржником у судовому порядку.
Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що предметом спору 
у справі, зокрема, є правомірність виконавчого листа № 2018/2-165/11/08 
від 18 січня 2012 року, виданого Київським районним судом м. Харкова, про звернення стягнення на предмет іпотеки у рахунок погашення заборгованості ОСОБА_1 у розмірі 294 027,58 доларів США. 
Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, 
або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, 
за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.
Забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод 
та інтересів відповідача або пов`язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника).
Встановивши, що існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову, суд першої інстанції, 
з висновком якого погодився й суд апеляційної інстанції,дійшов обґрунтованого висновку про наявність передбачених законом підстав для застосування заходів забезпечення позову шляхом зупинення стягнення на підставі виконавчого листа. 
При цьому суди виходили з існування реальної загрози того, що невжиття таких заходів забезпечення позову може істотно ускладнити чи унеможливити 
в майбутньому виконання рішення суду у випадку задоволення позову, а тому вжиття заходів забезпечення позову забезпечить фактичне виконання рішення суду.
Посилання касаційної скарги акціонерного товариства «Державний експортно-імпортний банк України» на те, що недопустимо забезпечувати позов шляхом зупинення виконання судових рішень, що набрали законної сили 
є безпідставними. 
Постановою Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 01 березня 2021 року у справі № 752/26606/18-ц (провадження № 61-21640сво19) зроблено висновок про те, що заходи зупинення стягнення на підставі виконавчого листа застосовуються судами під час розгляду справ щодо оскарження виконавчих написів та про визнання виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню.
Інші доводи касаційної скарги ґрунтуються на неправильному тлумаченні норм процесуального права й висновків суду першої та апеляційної інстанцій 
не спростовують, на законність судових рішень не впливають.
Відповідно до частини четвертої статті 394 ЦПК України у разі оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосування норми права є очевидним 
і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.
Оскільки правильне застосування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення, тому колегія суддів вважає, що касаційна скарга є необґрунтованою та у відкритті касаційного провадження слід відмовити.
Керуючись частинами першою, четвертою та шостою статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду
УХВАЛИВ:
У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою акціонерного товариства «Державний експортно-імпортний банк України» на ухвалу Київського районного суду м. Харкова від 16 вересня 2020 року та постанову Харківського апеляційного суду від 08 лютого 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до акціонерного товариства «Державний експортно-імпортний банк України» про визнання правочинів недійсними та визнання виконавчих листів такими, що не підлягають виконанню відмовити.
Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити заявникові. 
Ухвала оскарженню не підлягає.
 
Судді:                                                                                                                Б. І. Гулько

                                                                                                                 Г. В. Коломієць

                                                                                                                Д. Д. Луспеник