ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
і м е н е м  У к р а ї н и

24 грудня 2020 року 	м. Дніпро	справа № 160/5326/20	

Третій апеляційний адміністративний суд 
у складі колегії суддів: головуючого - судді  Божко Л.А. (доповідач),
                               суддів:  Лукманової О.М., Дурасової Ю.В.,     
  
розглянувши в м. Дніпро в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1    на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 14.09.2020(суддя Дєєв М.В.) в адміністративній справі за позовом ОСОБА_1  до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області  про визнання протиправним рішення та зобов`язання вчинити певні дії, -

                                                    ВСТАНОВИВ:

У травні  2020 року ОСОБА_1  звернулася до Дніпропетровського окружного адміністративного суду із адміністративним позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області , в якому просила визнати протиправними, дискримінаційними та скасувати рішення відповідача про незаконну відмову у виплаті пенсії на визначений позивачем банківський рахунок, в тому числі якщо воно було прийнято, але не передано позивачу; визнати дії відповідача по невиплаті пенсії позивачу на визначений нею банківський рахунок - протиправними та дискримінаційними; визнати бездіяльність відповідача, що до невиплати пенсії позивачу з 01.02.2020 р. - протиправною та дискримінаційною;          зобов`язати відповідача виплатити на визначений позивачем банківський рахунок усі недоотримані позивачем пенсійні виплати з урахуванням усіх підвищень з 01.02.2020 р. до фактичного виконання відповідачем рішення по цій справі, з проведенням індексації і компенсацією втрати частини доходів на усі несвоєчасно виплачені суми позивача, починаючи з 01.02.2020 р. до їх фактичної виплати та продовжити виплату пенсії позивачу на банківський рахунок довічно.
Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 14.09.2020 в задоволенні адміністративного позову відмовлено. 
Рішення суду обгрунтовано тим, що позивачем не доведено факту звернення до відповідача із заявою про виплату пенсії із зазначенням реквізитів банківського рахунку за формою, встановленою додатком №1 до Порядку №1569, а також, звернення банку до відповідача із відповідною заявою.
Не погоджуючись з прийнятим рішенням суду першої інстанції, позивач подала апеляційну скаргу. В апеляційній скарзі апелянт, посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважає встановленими, невідповідність висновків суду обставинам справи та на порушення судом першої інстанції норм процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким задовольнити її позовні вимоги в повному обсязі.
Апеляційна скарга обгрунтована тим, що незважаючи на наявність чинного судового рішення, яким вже було зобов`язано відповідача поновити та виплатити пенсію позивачу, відповідач продовжує порушувати законодавство в сфері пенсійного забезпечення і протиправно відмовляється перераховувати пенсію на визначений позивачем банківський рахунок.
Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга не  підлягає задоволенню з наступних підстав.
Судом першої інстанції встановлено та матеріалами справи підтверджено, що   ОСОБА_1 , 1946 р.н.  є громадянкою України на підставі ізраїльського посвідчення особи № НОМЕР_1 , виданого в МВС м. Бер Шева 22.01.2004р.
По досягненню пенсійного віку та за наявності необхідного страхового стажу, позивачу була призначена пенсія за віком, яка виплачувалась їй до виїзду за кордон. В січні 2004 року позивач виїхала з України до Ізраїлю на постійне місце проживання. Після її виїзду за кордон,  виплата пенсії їй була припинена. 
Постановою Верховного Суду від 31 жовтня 2019 року у справі   № 160/7699/18 скасовано рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від   20 листопада 2018 року та постанову Третього апеляційного адміністративного суду від  02 квітня 2019 року за позовом ОСОБА_1  до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області  про зобов`язання поновити виплату пенсії, ухвалено нове рішення, яким зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області провести поновлення та виплату пенсії за віком ОСОБА_1  з 11 червня 2018 року з проведенням індексації.
Так, позивачем для перерахунку пенсії було відкрито банківський рахунок в АТ “Ощадбанк”, реквізити якого відповідно до Порядку виплати пенсій та грошової допомоги за згодою пенсіонерів та одержувачів допомоги через їх поточні рахунки у банках, затведженого Постановою Кабінету міністрів України №1596 від 30.08.1999 р., співробітниками банку 24.07.2018р. було передано до УПФУ.
Листом №376/03.7-22 від 06.12.2019р. відповідач повідомив позивача про те, що на виконання постанови  Верховного Суду від 31.10.2019р. по справі № 160/7699/18 у листопаді 2019р. було проведено поновлення пенсії позивачу з 11.06.2018р., та зазначив, що виплата пенсії буде перераховуватись на поштове відділення.
Колегія суддів, розглядаючи справу в межах доводів апеляційної скарги, дійшла висновку про обґрунтованість та правомірність висновків суду першої інстанції з огляду на наступне.
Відповідно до частини 2  статті 2 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" від 11 грудня 2003 року № 1382-IV  реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не може бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених  Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження.
Пунктом 2 частини 1  статті 49 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" від 09 липня 2003 року № 1058-ІV  передбачено, що виплата пенсії за рішенням територіальних органів ПФУ або за рішенням суду припиняється на весь час проживання за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України.
Згідно зі  статтею 51 цього ж Закону  у разі виїзду пенсіонера на постійне місце проживання за кордон пенсія, призначена в Україні, за заявою пенсіонера може бути виплачена йому за шість місяців наперед перед від`їздом, рахуючи з місяця, що настає за місяцем зняття з обліку за місцем постійного проживання. Під час перебування за кордоном пенсія виплачується в тому разі, якщо це передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України.
При цьому,  рішенням Конституційного Суду України № 25-рп/2009 від 07 жовтня 2009 року  пункт 2 частини першої статті 49, друге речення        статті 51 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" від 09 липня 2003 року № 1058-ІV  щодо припинення виплати пенсії на весь час проживання (перебування) пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, Конституційний Суд України визнав такими, що не відповідають  Конституції України  (є неконституційним).
Таким чином, вказані вище положення  Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" від 09 липня 2003 року № 1058-ІV  втратили чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього рішення №25-рп/2009.
Крім того, в  рішенні №25-рп/2009 від 07 жовтня 2009 року Конституційний Суд України  наголошував на тому, що оспорюваними нормами  Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" від 09 липня 2003 року № 1058-ІV  держава, всупереч конституційним гарантіям соціального захисту для всіх осіб, право на соціальний захист поставила в залежність від факту укладення Україною з відповідною державою міжнародного договору з питань пенсійного забезпечення. Таким чином, держава всупереч конституційним гарантіям соціального захисту для всіх осіб, що мають право на отримання пенсії у старості, на законодавчому рівні позбавила цього права пенсіонерів у тих випадках, коли вони обрали постійним місцем проживання країну, з якою не укладено відповідного договору. Виходячи із правової, соціальної природи пенсій право громадянина на одержання призначеної йому пенсії не може пов`язуватися з такою умовою, як постійне проживання в Україні; держава відповідно до конституційних принципів зобов`язана гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія, - в Україні чи за її межами.
Наведене в сукупності свідчить, що з дня набрання чинності  рішенням Конституційного Суду України № 25-рп/2009 від 07 жовтня 2009 року  щодо неконституційності положень пункту 2 частини 1 статті 49, другого речення  статті 51 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" від 09 липня 2003 року № 1058-ІV  виникли підстави для поновлення конституційного права особи на виплату пенсії, виплата якої була зупинена на підставі положень зазначеного  Закону.
Тобто, саме з цього часу територіальні управління Пенсійного Фонду України мають відновити виплату пенсій громадянам України, які виїхали на постійне місце проживання за кордон.
При цьому колегія суддів зазначає, що поновлення права на виплату пенсії здійснюється не автоматично, а передбачає виконання ряду процедурних дій, пов`язаних з поновленням виплати, серед яких, у тому числі, подання заяви про наявність банківського рахунку для перерахування пенсійних виплат та його реквізити.
Механізм виплати пенсій та грошової допомоги їх одержувачам управліннями Пенсійного фонду України в районах, містах, районах у містах, об`єднаними управліннями (далі - органи Пенсійного фонду), головними управліннями Пенсійного фонду України в областях, м. Києві та структурними підрозділами з питань соціального захисту населення районних, районних у м. Києві держадміністрацій, виконавчих органів міських, районних у містах (у разі їх утворення) рад (далі - органи соціального захисту населення), а також інших грошових виплат, що фінансуються органами соціального захисту населення за рахунок відповідних бюджетів (далі - пенсія та грошова допомога), шляхом зарахування на поточні рахунки одержувачів пенсії та грошової допомоги (далі - одержувачі) в уповноважених банках визначений Порядком виплати пенсій та грошової допомоги через поточні рахунки в банках, затвердженим  постановою Кабінету Міністрів України від 30 серпня 1999 року №1596  (в редакції  постанови Кабінету Міністрів України від 22 вересня 2016 року №662) (далі по тексту - Порядок №1596).
У відповідності до пункту 4 Порядку №1596 виплата пенсій та грошової допомоги відповідно до цього Порядку здійснюється за зазначеним у заяві місцем фактичного проживання одержувачів в населених пунктах у межах України, в яких функціонують вибрані одержувачами уповноважені банки, їх відокремлені підрозділи (філії, відділення, представництва тощо) (далі - установи уповноважених банків).
Пунктом 10 цього ж Порядку передбачено, що заява про виплату пенсії або грошової допомоги (додаток 1) подається одержувачем особисто до органу Пенсійного фонду чи органу соціального захисту населення за зазначеним у заяві місцем фактичного проживання одержувача в населеному пункті у межах України або приймається органом Пенсійного фонду чи органом соціального захисту населення від установи уповноваженого банку.
Заяви приймаються за умови пред`явлення паспорту громадянина України або іншого документу, що посвідчує особу і підтверджує її вік, та документу, визначеного законодавством, для з`ясування місця її проживання, і реєструються в установленому порядку.
В матеріалах справи відсутня копія заяви позивача про здійснення виплат пенсії,  
З матеріалів справи вбачається, що   в матеріалах справи міститься копія заяви позивача про виплату пенсії на поточний рахунок, який відкрито у ОПЧ ТВБВ № 10003/0310 м. Дніпропетровськ, пр. Гагаріна, 115, реквізити якого, як стверджує позивач у позовній заяві, було направлено 24.07.2018р.  співробітниками банку до УПФУ. При цьому, вказана вище заява не містить дати підписання  та доказів отримання даної заяви відповідачем. Крім того, у наданій суду заяві про виплату пенсії або грошової допомоги, не зазначено те, що заявник уповноважує працівника банку передати від свого імені цю заяву до відповідного органу Пенсійного фонду або органу соціального захисту населення.
          Крім того,  у заяві про призначення/перерахунок пенсії, яка знаходиться в матеріалах справи, позивачем зазначено  про виплату йому пенсії поштою, а банківські реквізити будуть надані додатково. Однак, у наданому суду відзиві на позовну заяву відповідачем зазначено, що станом на теперішній час заява для зарахування пенсії на банківський рахунок позивача від установи уповноваженого банку до УПФУ не надходила.
Наведене в сукупності свідчить, що позивачем не доведено, та матеріалами справи не підтверджено, що останньою особисто або через її представника було направлено на адресу відповідача заяву за формою, затвердженою додатком №1 до Порядку №1596, в якій зазначено про відкриття банківського рахунку в банківській установі України та його реквізити для здійснення перерахування пенсійних виплат.
Також колегія суддів вважає за необхідне зазначити й про те, що чинним законодавством визначено можливість подачі такої заяви особисто пенсіонером, при цьому, відсутні вказівки на те, що останній позбавлений можливості надіслати заяву та належні документи поштою.
Щодо позовних вимог про визнання протиправним та скасування рішення відповідача, викладеного у листі №69154/03 від 03 квітня 2019 року, про незаконну відмову у виплаті пенсії на визначений позивачкою банківський рахунок, в тому числі, якщо воно було прийнято, але не передано позивачці, колегія суддів вважає їх безпідставними та такими, що не грунтуються на вимогах чинного законодавства, оскільки зі змісту вказаного листа взагалі не вбачається, що позивачу було відмовлено у виплаті пенсії.
Щодо позовних вимог в частині визнання дискримінаційним рішення відповідача, дискримінаційними дій та бездіяльності відповідача, колегія суддів зазначає наступне.
Частиною 1  статті 5 Кодексу адміністративного судочинства України  передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом: 1) визнання протиправним та нечинним нормативно-правового акта чи окремих його положень; 2) визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень; 3) визнання дій суб`єкта владних повноважень протиправними та зобов`язання утриматися від вчинення певних дій; 4) визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії; 5) встановлення наявності чи відсутності компетенції (повноважень) суб`єкта владних повноважень; 6) прийняття судом одного з рішень, зазначених у пунктах 1-4 цієї частини та стягнення з відповідача - суб`єкта владних повноважень коштів на відшкодування шкоди, заподіяної його протиправними рішеннями, дією або бездіяльністю.
Тобто, чинним законодавством України не передбачено такого способу захисту порушених прав, як визнання дій, бездіяльності та рішень суб`єкта владних повноважень саме дискримінаційними, що, в свою чергу, свідчить про необґрунтованість заявлених позовних вимог в цій частині.
В той же час, колегія суддів зазначає, що позивачем не доведено, а судом не встановлено, що позивач в межах спірних правовідносин піддавалась з боку відповідача будь-якій дискримінації, а також не встановлено, в чому саме вона полягає.
На підставі вищевикладеного, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що позивачем не доведено обставин, якими обґрунтовуються позовні вимоги, а тому, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень законодавства України та доказів, наявних у матеріалах справи, відсутні правові підстави для задоволення позову в повному обсязі.
Доводи апеляційної скарги зазначених вище висновків суду першої інстанції не спростовують і не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, чи порушено норми процесуального права.
Відповідно до  ст. 316 КАС України    суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст.ст.  243,    250,  308,  310,  315,  316,  321,  325,  328        КАС України, суд
п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 - залишити без задоволенння .
Рішення    Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 14.09.2020 залишити без змін.
                    Постанова Третього апеляційного адміністративного суду набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає, відповідно до п.2 ч.5  ст. 328 КАС України.
   
Головуючий - суддя                                                                      Л.А. Божко 

                               суддя                                                                      О.М. Лукманова 

                               суддя                                                                      Ю. В. Дурасова