Постанова 
Іменем України 
18 січня 2021 року
м. Київ
справа № 523/9851/18
провадження № 61-2317св20
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Червинської М. Є. (суддя-доповідач), Бурлакова С. Ю., Коротуна В. М.,               
учасники справи:
позивач (відповідач за зустрічним позовом) - ОСОБА_1 ,
відповідач (позивач за зустрічним позовом) - ОСОБА_2 ,
відповідач за зустрічним позовом - виконавчий комітет Одеської міської ради,
треті особи: Суворовська районна адміністрація Одеської міської ради, Державна архітектурно-будівельна інспекція України,
 
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на постанову Одеського апеляційного суду в складі колегії суддів: Заїкіна А. П., Погорєлової С. О., Таварткіладзе О. М. від 19 грудня 2019 року,
ВСТАНОВИВ:
1.Описова частина
Короткий зміст позовних вимог
У липні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до                  ОСОБА_2 , у якому просив: усунути перешкоди у здійсненні ним права користування 17/25 частинами домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом зобов`язання ОСОБА_2 за власний рахунок знести самовільно побудовані цегляний паркан, сарай і балкон; 2) надати йому доступ для виконання робіт з утеплення стіни житлового будинку                  літ. «Б» зазначеного домоволодіння.
Свої вимоги позивач мотивував тим, що згідно свідоцтва про право власності, виданого 02 березня 2011 року Виконавчим комітетом Одеської міської ради, він є власником 17/25 частин домоволодіння за адресою - АДРЕСА_3 . Вищевказані 17/25 частин об`єкту нерухомого майна складаються з: житлового будинку літ. «Б», загальною площею - 312,5 кв.м., житловою площею 78,1 кв.м., сараю літ. «З», відображених у технічному паспорті від 22 листопада 2010 року. Сусіди ОСОБА_2 , які проживають за адресою: АДРЕСА_1 , без дозвільних документів на проектування та проведення будівельних робіт, з порушенням містобудівних умов та обмежень, будівельних норм, протипожежних та санітарних норм, самовільно побудували під його вікнами високий цегляний паркан, сарай і на них балкон. Зазначені споруди стали бар`єром для доступу повітря до його будинку. У зв`язку із чим у будинку з`явилась сирість, на стінах грибок, сморід. Окрім того, він бажав утеплити стіну свого будинку, однак відповідачка перешкоджає йому у цьому.
У січні 2019 року ОСОБА_2 звернулась до суду із зустрічним позовом, в якому просить визнати недійсним та скасувати свідоцтво про право власності, видане 02 березня 2011 року виконавчим комітетом Одеської міської ради на 17/25 частин домоволодіння, що знаходиться в АДРЕСА_3 видане на ім`я ОСОБА_1 
ОСОБА_2 обґрунтовує свої зустрічні вимоги тим, що вона є власником 2/25 частини домоволодіння, що знаходиться в АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 08 січня 1979 року. Із зазначеного договору купівлі-продажу вбачається, що домоволодіння в цілому складається з двох одноповерхових кам`яних житлових будинків з надвірними господарчими спорудами і розташовано на земельній ділянці розміром - 403 кв.м. ОСОБА_1 набув право власності на частку домоволодіння за адресою: АДРЕСА_3 у 1996 році, тобто вже після того, як на земельній ділянці за адресою: АДРЕСА_1 були збудовані ще до 1917 року як житлові приміщення, так і господарські будівлі, зокрема, сараї, цегляний паркан. У 2002 року ОСОБА_1 самовільно, з грубим порушенням будівельних норм, здійснив будівництво домоволодіння за адресою: АДРЕСА_3 .
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 20 серпня 2019 року позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у здійсненні права користування 17/25 частинами домоволодіння за адресою - АДРЕСА_3 шляхом зобов`язання ОСОБА_2 за власний рахунок знести самовільно побудовані цегляний паркан, сарай і балкон, а також надати доступ для виконання робіт з утеплення стіни житлового будинку літ. «Б» зазначеного домоволодіння - залишено без задоволення. Зустрічні позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , виконавчого комітету Одеської міської ради про визнання недійсним та скасування свідоцтва про право власності задоволено. Визнано недійсним та скасовано свідоцтво про право власності, видане 02 березня 2011 року виконавчим комітетом Одеської міської ради на 17/25 частин домоволодіння, що знаходиться в АДРЕСА_3 на ім`я ОСОБА_1 . 
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що під час оформлення сертифікату відповідності № 15001352 від 01 листопада 2010 року, який був виданий Інспекцією ДАБК в Одеській області, з розпорядженням Суворовської районної адміністрації Одеської міської ради від 18 січня              2011 року № 26р. ОСОБА_1 , не довів до вищевказаних організацій інформацію про наявність судового рішення про зобов`язання                   ОСОБА_1 знести самовільні споруди, приведення будинку у попередній стан.
Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції
Постановою Одеського апеляційного суду від 19 грудня 2019 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 20 серпня 2019 року в частині задоволення зустрічного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , Виконавчого комітету Одеської міської ради, треті особи: Суворовська районна адміністрація Одеської міської ради, Державна архітектурно-будівельна інспекція України про визнання недійсним та скасування свідоцтва про право власності - скасовано та ухвалено в цій частині нове судові рішення про відмову в позові. У решті рішення суду першої інстанції залишено без змін.
Постанова апеляційного суду мотивована тим, що оскільки на час придбання ОСОБА_3 житлового будинку на земельній ділянці АДРЕСА_3 , сарай, паркан та балкон, які він просить знести, вже були побудовані на спірній земельній ділянці № НОМЕР_1 , правильним є висновок суду про відмову в задоволенні первісний позовних вимог ОСОБА_1 . Ураховуючи наявність у ОСОБА_1 акту готовності об`єкта до експлуатації, сертифікату відповідності № 15001352 від 01 листопада 2010 року, виданого Інспекцією ДАБК в Одеській області, яким підтверджується відповідність закінченого будівництвом об`єкта проектній документації, вимогам державних стандартів, будівельних норм і правил, апеляційний суд дійшов висновку, що побудований ОСОБА_1 житловий будинок не можна вважати об`єктом самочинного будівництва, й тому вимоги ОСОБА_2 про визнання недійсним та скасування свідоцтва про право власності, виданого 02 березня 2011 року виконавчим комітетом Одеської міської ради на 17/25 частин домоволодіння, не підлягають до задоволення.
Узагальнені доводи вимог касаційної скарги
У січні 2020 року на адресу Верховного Суду надійшла касаційна скарга ОСОБА_2 на постанову Одеського апеляційного суду від 19 грудня 2019 року, у якій заявниця просить скасувати постанову апеляційного суду в частині вирішення зустрічного позову та в цій частині залишити в силі рішення суду першої інстанції.
Касаційна скарга мотивована тим, що факт самочинного будівництва ОСОБА_1 підтверджено рішенням Суворовського районного суду                 м. Одеси від 26 серпня 2010 року (справа № 2-24/10), що має для цієї справи преюдиціальне значення. Проте відповідач ОСОБА_1 не виконав судове рішення, всупереч цього судового рішення, під час дії відстрочки виконання судового рішення, оформив сертифікат відповідності № 15001352 від 01 листопада 2010 року, розпорядження Суворовської районної адміністрації Одеської міської ради від 18 січня 2011 року, та отримав правовстановлюючий документ на будинок.
Судові рішення в частині первісних позовних вимог до суду касаційної інстанції не оскаржено та предметом перегляду не є (стаття 400 ЦПК України).
Відзив на касаційну скаргу не надходив.
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції
Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.
Ухвалою Верховного Суду від 07 лютого 2020 року відкрито провадження у вказаній справі та витребувано цивільну справу № 523/9851/18 з Суворовського районного суду м. Одеси.
Зазначена справа надійшла до Верховного Суду.
Фактичні обставини справи, встановлені судом
ОСОБА_2 , є власником 2/25 частини домоволодіння, що знаходиться в АДРЕСА_1 , на підставі договору купівлі-продажу від 08 січня 1979 року, посвідченого державним нотаріусом Четвертої одеської державної нотаріальної контори Родолес О. Л. за номером в реєстрі № 1-138, зареєстрованого 26 лютого 1979 року в КП «ОМБТІ та РОН» за № 6054. Із зазначеного договору купівлі-продажу вбачається, що домоволодіння в цілому складається з двох одноповерхових кам`яних житлових будинків з надвірними господарчими спорудами і розташовано на земельній ділянці розміром в 403 кв.м.
Згідно свідоцтва про право власності НОМЕР_2 , виданого 02 березня 2011 року Виконавчим комітетом Одеської міської ради, ОСОБА_1 є власником 17/25 частин домоволодіння за адресою - АДРЕСА_3 . Вищевказані 17/25 частин об`єкту нерухомого майна складаються з: житлового будинку літ. «Б», загальною площею - 312,5 кв.м., житловою площею - 78,1 кв.м., сараю літ. «З», відображених у технічному паспорті від 22 листопада 2010 року.
На час оформлення сертифікату відповідності № 15001352 від 01 листопада 2010 року, який був виданий Інспекцією ДАБК в Одеській області, з розпорядженням Суворовської районної адміністрації Одеської міської ради від 18 січня 2011 року за № 26р. існувало судове рішення від 26 серпня                 2010 року по цивільній справі № 2-24/10, яким встановлено, що                       ОСОБА_1 на земельній ділянці, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 самовільно без оформлення належної документації збудував житловий будинок позначений на технічному паспорті під літ. «Б», загальною площею - 312,5 кв.м. та сарай «З». Зобов`язано ОСОБА_1 за власний рахунок знести самовільно збудовані споруди, які він збудував, а також привести у відповідність технічної документації частину будинку, яка належить ОСОБА_1 .
Між сторонами виникли правовідносини щодо захисту права власності
2.Мотивувальна частина
Позиція Верховного Суду
Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Касаційна скарга не підлягає задоволенню.
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до частин першої і другої статті 400 ЦПК України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (стаття 328 ЦК України).
Відповідно до частин першої, другої статті 331 ЦК України, право власності на нову річ, яка виготовлена (створена) особою, набувається нею, якщо інше не встановлено договором або законом. Особа, яка виготовила (створила) річ зі своїх матеріалів на підставі договору, є власником цієї речі. Право власності на новостворене нерухоме май1но (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації право власності виникає з моменту державної реєстрації.
Положення частини другої статті 331 ЦК України слід розуміти у системному зв`язку з положеннями статті 182 ЦК України щодо державної реєстрації права власності та інших речових прав на нерухомі речі, яка не передбачає жодних винятків. Як правило, усі об`єкти нерухомого майна в силу своєї специфіки після  завершення будівництва підлягають прийняттю в експлуатацію та державній реєстрації.
Отже, для того, щоб новостворене майно стало об`єктом цивільно-правових відносин, потрібно виконання трьох умов: 1) завершення будівництва; 2) прийняття до експлуатації; 3) державна реєстрація.
Доки ці умови не виконано, особа вважається лише власником матеріалів, обладнання тощо, яке було використано у процесі цього будівництва (створення майна).
Власником або землекористувачем земельної ділянки право на її забудову (будівництво) реалізується за умови використання земельної ділянки за її цільовим призначенням та видом відповідно до містобудівних умов і обмежень, встановлених законодавством.
Згідно із частиною першою статті 376 ЦК України самочинне будівництво визначається через сукупність ознак, що виступають умовами або підставами, за наявності яких об`єкт нерухомості вважається самочинним, а саме: якщо: 1) він збудований або будується на земельній ділянці, що не була відведена в установленому порядку для цієї мети; 2) об`єкт нерухомості збудовано без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту; 3) об`єкт нерухомості збудований з істотними порушеннями будівельних норм і правил.
Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього.
Відповідно до статті 9 Закону України «Про архітектурну діяльність» будівництво (нове будівництво, реставрація, капітальний ремонт) об`єкта архітектури здійснюється відповідно до затвердженої проектної документації, державних стандартів, норм і правил у порядку визначеному Законом України «Про регулювання містобудівної діяльності».
Прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів належить до одного з етапів проектування та будівництва об`єктів, що здійснюється власниками або користувачами земельних ділянок (пункт 5 частина п`ята статті 26 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності»).
Частиною 8 статті 39 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» передбачено, що експлуатація закінчених будівництвом об`єктів, не прийнятих в експлуатацію, забороняється.
Державній реєстрації підлягає право власності тільки на ті об`єкти нерухомого майна, будівництво яких закінчено та які прийнято в експлуатацію у встановленому порядку.
Виходячи з вищевказаних положень діючого законодавства, встановлених по справі обставин щодо наявності у ОСОБА_1 акту готовності об`єкта до експлуатації, сертифікату відповідності № 15001352 від 01 листопада 2010 року, виданого Інспекцією ДАБК в Одеській області, яким підтверджується відповідність закінченого будівництвом об`єкта проектній документації, вимогам державних стандартів, будівельних норм і правил, апеляційний суд дійшов вірного висновку про те, що побудований ОСОБА_1 житловий будинок  не можна вважати об`єктом самочинного будівництва. Вимоги ОСОБА_2 про визнання недійсним та скасування свідоцтва про право власності, виданого 02 березня 2011 року виконавчим комітетом Одеської міської ради на 17/25 частин домоволодіння, що знаходиться в АДРЕСА_3 , на ім`я ОСОБА_1 , не підлягають задоволенню. 
Доводи касаційної скарги про те, що рішенням, яке має преюдиціальне значення для цієї справи, від 26 серпня 2010 року № 2-24/10, було встановлено, що ОСОБА_1 на земельній ділянці, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 самовільно без оформлення належної документації збудував житловий будинок позначений на технічному паспорті під літ. «Б», загальною площею - 312,5 кв.м. та сарай «З» та зобов`язано останнього знести самочинні будівлі, не заслуговують на увагу, оскільки предметом позову у цій справі є визнання недійсним свідоцтва про право власності на житло, яке на час розгляду справи введено в експлуатацію у передбаченому законодавством порядку.
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Частиною третьою статті 401 ЦПК України передбачено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване судове рішення без змін.
Оскільки оскаржуване судове рішення залишено без змін, а скаргу без задоволення, то судовий збір за подання касаційної скарги покладається на особу, яка подала касаційну скаргу.
Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.
Постанову Одеського апеляційного суду від 19 грудня 2019 року в частині зустрічного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , Виконавчого комітету Одеської міської ради, треті особи: Суворовська районна адміністрація Одеської міської ради, Державна архітектурно-будівельна інспекція України, про визнання недійсним та скасування свідоцтва  про право власності - залишити без змін.
Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Судді:                                                                                               М. Є. Червинська
 
                                                                                                       С. Ю. Бурлаков
 
                                                                                                        В. М. Коротун