У Х В А Л А
19 лютого 2021 року
м. Київ
провадження № 13-18зво21
Суддя Великої Палати Верховного Суду ОСОБА_1 перевірила заяву захисника ОСОБА_2 про перегляд за виключними обставинами на підставі п. 2 ч. 3 ст. 459 Кримінального процесуального кодексу України (далі – КПК) ухвал Галицького районного суду м. Львова від 25 січня 2019 року та Львівського апеляційного суду від 16 квітня 2019 року і
встановила:
Як убачається з матеріалів провадження за заявою, вироком Львівського обласного суду від 19 лютого 2001 року ОСОБА_3 було засуджено за п. «г» ст. 93 Кримінального кодексу України 1960 року до покарання у виді довічного позбавлення волі з відбуттям перших 8 років у тюрмі, а решти – у виправно-трудовій колонії суворого режиму. Верховний Суд України ухвалою від 30 жовтня 2001 року змінив вирок, виключив з його резолютивної частини рішення про визначення виду виправно-трудової установи.
У подальшому засуджений звернувся до Галицького районного суду м. Львова  з клопотанням про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання або заміну невідбутої частини покарання більш м`яким. Указаний місцевий суд ухвалою від 25 січня 2019 року, залишеною 16 квітня 2019 року без змін Львівським апеляційним судом, відмовив у задоволенні клопотання ОСОБА_4 .
Касаційний кримінальний суд Верховного Суду на підставі п. 1 ч. 2 ст. 428 КПК 13 травня 2019 року відмовив засудженому ОСОБА_4 у відкритті касаційного провадження за його скаргою на ухвалу апеляційного суду від 16 квітня 2019 року.
Європейський суд з прав людини (далі – ЄСПЛ) у рішенні від 10 грудня 2020 року в  справі «Лопата та інші проти України» (заяви № 84210/17 та 23 інших, у тому числі ОСОБА_4 ) констатував порушення ст. 3 Конвенції про захист прав людини і  основоположних свобод (далі – Конвенція) стосовно довічного ув`язнення без перспективи звільнення. ЄСПЛ також постановив, що факт визнання існування порушення становить достатню справедливу сатисфакцію.
Посилаючись на вказане рішення ЄСПЛ, захисник ОСОБА_2 , діючи в інтересах ОСОБА_4 , звернулася до Великої Палати Верховного Суду (далі – Велика Палата) із заявою про перегляд за виключними обставинами постановлених 25 січня та 16 квітня 2019 року ухвал суду першої та апеляційної інстанцій відповідно. На думку заявника,констатоване порушення Конвенції є підставою для скасування оскаржених рішень як незаконних, адже національними судами не було додержано права засудженого на визначення чіткої дати щодо можливості перегляду строку довічного покарання, з огляду на відсутність реалістичної перспективи звільнення. Сторона захисту вважає, що у цьому випадку для відновлення порушеного права необхідно скасувати оспорювані ухвали й водночас призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції. Крім того, у поданій заяві заперечується обґрунтованість засудження ОСОБА_4 .
Відповідно до п. 2 ч. 3 ст. 459 КПК установлення міжнародною судовою установою, юрисдикція якої визнана Україною, порушення Україною міжнародних зобов`язань при вирішенні справи судом є виключною обставиною.
Частиною 5 ст. 33 КПК передбачено, що кримінальне провадження за виключними обставинами на підставі п. 2 ч. 3 ст. 459 цього Кодексу здійснюється Великою Палатою.
Статтею 462 КПК регламентовано вимоги до заяви про перегляд судового рішення за виключними обставинами. Згідно з п. 5 ч. 2 зазначеної статті заявник має навести обґрунтування наявності таких обставин. 
Проте в поданій заяві захисник не наводить обґрунтування того, що констатоване ЄСПЛ порушення свідчить про несправедливість засудження ОСОБА_4 та обраного йому заходу примусу у виді довічного позбавлення волі. Заявником  також не викладено аргументів на підтвердження того, що наразі за законом є процесуальна можливість та підстави для скасування оскаржених ухвал. Натомість, за змістом заяви, у ній висловлюється незгода з судовими рішеннями поза зв`язком із позицією ЄСПЛ, яка стосується механізмів не індивідуального, а  загального характеру, зокрема необхідності запровадження в Україні процедур, які би на законодавчому рівні забезпечували в перспективі можливість звільнення або дострокового звільнення осіб, засуджених до довічного ув`язнення. 
Разом із цим вимога захисника про скасування рішень місцевого та апеляційного судів і водночас призначення нового розгляду в суді апеляційної інстанції не узгоджується з положеннями ст. 467 КПК.
Відповідно до ч. 3 ст. 464 КПК до заяви про перегляд судового рішення за  виключними обставинами, яка не оформлена згідно з вимогами, передбаченими ст. 462 цього Кодексу, застосовуються правила ч. 3 ст. 429 КПК.
З урахуванням викладеного заяву захисника належить залишити без руху з наданням йому строку для усунення допущених недоліків.
Керуючись статтями 429, 462, 464 КПК, суддя
постановила:
Заяву захисника ОСОБА_2 про перегляд за виключними обставинами на підставі п. 2 ч. 3 ст. 459 КПК ухвал Галицького районного суду м. Львова від 25 січня 2019 року та Львівського апеляційного суду від 16 квітня 2019 року залишити без руху.
Установити захиснику ОСОБА_2 строк для усунення недоліків – п`ятнадцять днів із дня отримання копії цієї ухвали.
У разі неусунення недоліків у вказаний строк заяву буде повернуто.
Ухвала оскарженню не підлягає.
 
Суддя Великої Палати
Верховного Суду                                                                                               ОСОБА_1