ПОСТАНОВА 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 березня 2021 року 
м. Черкаси   

Справа № 694/646/20		
Провадження № 22-ц/821/364/21		
Категорія: 310000000  	  	

Черкаський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого: Василенко Л. І.,
суддів: Бородійчука В. Г., Карпенко О. В.,
секретаря: Анкудінова О. І.,
учасники справи:        
позивач: ОСОБА_1 ,
відповідач: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Черкаси в режимі відеоконференції апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_3 - адвоката Плівак Лілії Миколаївни на рішення Звенигородського районного суду Черкаської області від 28 грудня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу, у складі: головуючого судді Сакун Д. І., повний текст рішення складено 28 грудня 2020 року,

в с т а н о в и в :

Описова частина
Короткий зміст позовних вимог

У травні 2020 року ОСОБА_1 звернулася в суд з позовом до  ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу.
Позовні вимоги мотивувала тим, що з жовтня 1994 року вона почала проживати однією сім`єю разом з ОСОБА_3 , як чоловік та дружина без реєстрації шлюбу та вести спільне господарство. 
Спочатку вони проживали з ОСОБА_5 у гуртожитку, потім на орендованій квартирі в АДРЕСА_1 , а пізніше у жовтні 2000 року ними було придбано будинок по АДРЕСА_2 . Вказаний будинок був придбаний на покійного чоловіка ОСОБА_3 , але в ньому вони проживали разом та вели спільно господарство.
З листопада 2016 року вони проживали у її будинку за адресою: АДРЕСА_3 до дня смерті останнього. Спільно заробляли, оскільки разом працювали, спільно витрачали кошти, вели спільне господарство. ОСОБА_3 також проживав без реєстрації за вказаною адресою по день смерті.
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 помер. Після його смерті була заведена спадкова справа №78/2019 нотаріусом Ватутінського нотаріального округу Побіянською Н. Б. 
03.10.2019 вона звернулася з заявою про прийняття спадщини, однак нотаріус роз`яснила їй, що для отримання свідоцтва про право на спадщину за законом їй необхідно надати документи, що підтверджують родинні стосунки із спадкодавцем. 
Вказує, що зверталась в суд із заявою про встановлення відповідного факту, проте, ухвалою Шполянського районного суду Черкаської області від 06 травня 2020 року її заяву залишено без розгляду з тих підстав, що при її розгляді судом встановлено наявність спору про право, адже інші спадкоємці: мати - ОСОБА_2 , дочка - ОСОБА_4 та брат - ОСОБА_3 заперечують щодо факту її проживання однією сім`єю із померлим без реєстрації шлюбу, та відповідно успадкування майна, а тому вони є відповідачами по справі. 
Отже, встановлення даного факту їй необхідне для прийняття спадщини, яка відкрилася після смерті ОСОБА_5 на майно, яке йому належало, враховуючи, що відповідно до ст. 1264 ЦК України, її може бути віднесено до четвертої черги спадкоємців за законом, так як вона проживала зі спадкодавцем однією сім`єю більше п`яти років до часу відкриття спадщини.
Зазначає, що в період спільного проживання вони вели постійно спільне господарство, вели спільний бюджет, купували майно, товари для сумісного користування, разом з покійним чоловіком їздили на роботу в с. Боровикове із її будинку, розташованого по АДРЕСА_3 , вона працювала найманим працівником у чоловіка, який був приватним підприємцем, на посаді завідуючої господарством, спільно проводили свята, вели спільно бізнес, що підтвердять покази свідків.
Крім того, на її день народження ОСОБА_3 подарував їй автомобіль AUDI модель 100, 1991 року випуску, що також підтверджує факт їхнього спільного проживання. 
Просила суд встановити факт проживання ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , із ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , однією сім`єю без реєстрації шлюбу понад п`ять років (з жовтня 1994 року до часу відкриття спадщини - ІНФОРМАЦІЯ_1 ).

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Звенигородського районного суду Черкаської області від 28 грудня 2020 року позов задоволено частково.
Встановлено факт проживання ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , із ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_4 , однією сім`єю без реєстрації шлюбу з 2000 року по 2002 рік та з червня 2010 року по день смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Рішення суду мотивоване тим, що показами свідків та іншими письмовими доказами, в т. ч. даними домової книги, підтверджується факт спільного проживання однією родиною позивача з ОСОБА_5 , ведення ними спільного господарства з 2000 року по день смерті. З вказаного періоду суд виключив період з 2002 року по травень 2010 року, оскільки позивачем в судовому засіданні підтверджено, що в даний час вони не проживали разом, оскільки вона проживала у м. Москва. Період спільного проживання до 2000 року суд визнав також таким, що не підтверджений жодними доказами.
Встановлюючи даний факт, суд першої інстанції виходив з того, що метою ОСОБА_1 при звернені до суду із цією позовною заявою є встановлення факту її постійного проживання, як спадкоємця зі спадкодавцем на час відкриття спадщини для подальшого стягнення сплачених нею коштів по борговим розпискам померлого.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги
Доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

В апеляційній скарзі, поданій 14 січня 2021 року, ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_3 , які діють через представника - адвоката Плівак Л. М., вважаючи рішення суду таким, що ухвалене без врахування висновків Верховного Суду, викладених у справах з подібними правовідносинами, при неповному з`ясуванні обставин та доказів на які посилалися відповідачі, обґрунтовуючи заперечення щодо позову, просили суд скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити.
Стягнути з позивача понесені відповідачами судові витрати, а саме 1261,20 грн судового збору, 4000 грн судових витрат пов`язаних з оплатою правничої допомоги адвоката в суді першої інстанції та 5000 грн судових витрат пов`язаних з оплатою правничої допомоги адвоката в суді апеляційної інстанції.
Зазначає, що 19 березня 2020 року Верховний Суд у справі № 303/2865 досліджував питання щодо ознак спільного проживання жінки та чоловіка однією сім`єю, які не перебувають у шлюбі між собою та дійшов висновку, що положення Кодексу законів про шлюб та сім`ю України не містили норм про спільне проживання жінки та чоловіка однією сім`ю, які не перебувають у шлюбу між собою або в будь-якому іншому шлюбі. Зазначене положення передбачене ст. 74 СК України, який набрав чинності з 01 січня 2004 року. Тому встановлення факту проживання однією сім`ю без реєстрації шлюбу в період з 01 січня 2004 року законом не передбачено. 
Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом у постанові від 24 січня 2020 року у справі № 546/912/16-ц.
Вищевказане не було враховано судом першої інстанції та встановлено факт проживання позивача із ОСОБА_3 однією сім`єю без реєстрації шлюбу з 2000 року по 2002 рік з посиланням на норми СК України.
Крім того, на думку скаржників, за недоведеності обставин, суд також встановив факт проживання ОСОБА_1 із ОСОБА_3 однією сім`єю без реєстрації шлюбу з червня 2010 року по день смерті, проте матеріали справи не містять жодного доказу, який би підтверджував наявність сімейних відносин між покійним ОСОБА_3 та позивачем таких, як спільне проживання, ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання майна в інтересах сім`ї, наявності між ними подружніх взаємних прав та обов`язків, інших доказів які вказують на наявність встановлених між сторонами відносин притаманних подружжю.
Вказують, що сама по собі реєстрація позивача за однією адресою із ОСОБА_3 не свідчить про виникнення у них відносин притаманних подружжю.
Судом не враховано, що у період з 2001 по 2009 рік у покійного ОСОБА_3 були стосунки із ОСОБА_6 . 
З довідки Стецівської сільської ради № 1023 від 23.07.2019 не вбачається періоду проживання ОСОБА_3 без реєстрації по день смерті за адресою АДРЕСА_3 , у зв`язку з чим, на підставі чого і кому була видана.
Крім того, позивач отримувала субсидію за адресою АДРЕСА_3 , а з даних щодо отримання житлової субсидії вбачається, що за вказаною адресою зареєстровані та проживали в період з 01.01.2014 по 31.12.2014, а також в 2015 році та 2016 році ОСОБА_1 та її син ОСОБА_7 .
Також судом не враховано, що близько пів року перед смертю ОСОБА_3 проживав з матір`ю за адресою АДРЕСА_4 , а також те, що в нього з 1994 року по день смерті були стосунки з різними жінками, проте ці стосунки не містили в собі сукупності ознак характерних для сім`ї.
15 лютого 2021 року на адресу суду надійшов відзив ОСОБА_1 на апеляційну скаргу в якому вона просила суд апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення Звенигородського районного суду Черкаської області від 28 грудня 2020 року - без змін.
Стягнути на користь ОСОБА_1 понесені нею судові витрати за правничу допомогу в апеляційній інстанції у сумі 5000 грн.
Вважає, що викладені в апеляційній скарзі припущення та міркування є необґрунтованими, безпідставними та такими, що не підлягають до задоволення, а рішення суду першої інстанції є обґрунтованим та законним.
Зазначає, що надані нею до суду першої інстанції належні та допустимі докази підтверджують факт її проживання з ОСОБА_3 з 2000 року по 2002 рік та з червня 2010 року по день його смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 , що вірно було враховано судом першої інстанції та ухвалено законне та обґрунтоване рішення.

Фактичні обставини справи, встановлені судом першої інстанції

Відповідно до копії паспорту громадянина України Серії НОМЕР_1 , ОСОБА_1 з 12.03.2011 по 15.11.2016 була зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 , а з 24.11.2016 по АДРЕСА_3 (а.с. 6-7). 
Згідно Свідоцтва про смерть серії НОМЕР_2 від 26.06.2019, виданого Ватутінським МВ ДРАЦС ГТУЮ у Черкаській області, актовий запис №141, ОСОБА_5 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 у м. Ватутіне Черкаської області (а.с. 8).
Відповідно до довідки № 1023 від 23.07.2019, виданої виконавчим комітетом Стецівської сільської ради Звенигородського району Черкаської області, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , дійсно проживав без реєстрації по день смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 за адресою АДРЕСА_3 . Довідка видана для пред`явлення по місцю вимоги (а.с. 9).
Згідно з копією будинкової книги для прописки громадян, що проживають в будинку по АДРЕСА_2 та довідки, виданої виконавчим комітетом Ватутінської міської ради Черкаської області, від 04.12.2019 № 2160/20-08 ОСОБА_1 була зареєстрована у вказаному будинку з 12.03.2011 по 15.11.2016 (а.с. 10-11, 15). 
Відповідно до Договору дарування жилого будинку від 20.10.2000 ОСОБА_3 отримав у дар від ОСОБА_2 будинок, що знаходиться за адресою АДРЕСА_2 (а.с. 12).
04.10.2019 ОСОБА_1 звернулася до приватного нотаріуса Ватутінського міського нотаріального округу Побіянської Н. Б. із заявою про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_3 (а.с. 13).
Відповідно до роз`яснень наданих приватним нотаріусом Ватутінського міського нотаріального округу Побіянської Н.Б. від 02.10.2019 № 3356/01-16 вбачається, що ОСОБА_1 необхідно надати документи, які підтверджують родинні відносини з спадкодавцем ОСОБА_3 (а.с.14).
Згідно з Постановою приватного нотаріуса Ватутінського міського нотаріального округу Побіянської Н. Б. про відмову у вчиненні нотаріальних дій від 28.07.2020, ОСОБА_4 , ОСОБА_2 відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину після смерті ОСОБА_3 , у зв`язку із наявності у провадженні Звенигородського районного суду справи, що має значення для визначення кола спадкоємців померлого (а.с. 63).
З акту депутата Ватутінської міської ради Черкаської області ОСОБА_8 , який складений в присутності та зі слів сусідів ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , вбачається, що ОСОБА_3 останні пів року до своєї смерті проживав разом з матір`ю ОСОБА_2 (а.с.76).
Відповідно до інформації Головного центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби, яка надана на запит суду, вбачається, що ОСОБА_1 01.03.2018 виїжджала з України до Риму та повернулася 06.03.2018, 07.04.2016 виїжджала з України до Польщі та повернулася 07.04.2016 (а.с. 108).
З копій квитанцій про повернення боргу по кредиту ОСОБА_3 та копії квитанцій про оплату орендної плати за землю по ФГ «Хуторяночка» вбачається, що кошти за зобов`язаннями ФГ «Хуторяночка» ОСОБА_5 , за період зазначений у квитанціях повертались ОСОБА_1 (а.с.114-118).
Згідно Договору купівлі-продажу транспортного засобу № 6588/19/003182 від 30.03.2019, укладеного між ПП «КАРАТ - АВТО» (Продавець) та ОСОБА_1 (Покупець), Продавець зобов`язується передати у власність Покупцеві транспортний засіб ( який підпадає під визначення вживаного транспортного засобу відповідно до п. 189.3 ст.189 Податкового кодексу України, марка AUDI, модель 100, 1991 року випуску, колір Червоний, номер кузова (шасі, рами) НОМЕР_3 Свідоцтво про реєстрацію НОМЕР_6, номерний знак НОМЕР_4 , зареєстрований за власником 19.04.2005. Відповідно до п.2.1. даного договору, передача транспортного засобу продавцем і прийняття його покупцем здійснюється після повної оплати вартості майна в момент підписання цього договору. Згідно п.2.2 даного договору продавець набуває права власності на транспортний засіб з моменту підписання Сторонами даного договору купівлі - продажу (а.с. 54-55).
Згідно акту приймання - передачі транспортних засобів та їх складових частин, що мають ідентифікаційні номери, між суб`єктами господарювання (його філією) та уповноваженим дилером № 3182 від 30.03.2019, ОСОБА_11 , за довіреністю ОСОБА_3 , передав, а суб`єкт господарювання ПП «КАРАТ - АВТО» отримав транспорті засоби або їх складові частини, що мають ідентифікаційні номери марка AUDI, модель 100, рік виготовлення 1991, номер кузова (шасі рами) НОМЕР_3 (а.с. 59).
Ухвалою Шполянського районного суду Черкаської області від 06.05.2020 встановлено наступні обставини.
Згідно Свідоцтва про право власності на нерухоме майно серія НОМЕР_5 від 28.09.2010, виданого Боровиківською сільською радою, Звенигородського району Черкаської області, ОСОБА_3 на праві власності належить комплекс, загальною площею 2229,5 кв.м, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_5 .
Згідно трудового договору між працівником і фізичною особою № 623041200367 від 14.12.2012 укладеного між ОСОБА_3 (фізична особа) та ОСОБА_1 (працівник), працівник зобов`язаний виконувати роботу завідувача підсобного господарства.
За даними довідки про склад сім`ї № 1101 від 21.06.2016, виданої уповноваженому представнику ОСОБА_1 , яка проживає в АДРЕСА_3 , до складу прописаних входять ОСОБА_1 , власник - ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_7 , син - ІНФОРМАЦІЯ_5 .
Відповідно до довідки про склад сім`ї № 21.12.15 №319, виданої Стецівською сільською радою ОСОБА_1 , власник - ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_7 , - ІНФОРМАЦІЯ_5 . 
Копією заяви про призначення житлової субсидії від 21.12.15 поданої ОСОБА_1 , остання просила призначити субсидію для відшкодування витрат на оплату житлово - комунальних послуг (газопостачання, електропостачання).
Згідно копії декларації про доходи і витрати осіб, які звернулися за призначенням житлової субсидії за період з 01.01.2014 до 31.12.2014, особами, які зареєстровані у житловому приміщенні будинку вказані ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_5 (а.с. 43-45).

Мотивувальна частина 
Позиція Черкаського апеляційного суду

Згідно з ч. 1ст. 368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.
Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Заслухавши ОСОБА_1 та представників сторін, переглянувши справу за наявними в ній доказами, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла наступних висновків. 

Мотиви, з яких виходить Черкаський апеляційний суд, та застосовані норми права

Частина 3 ст. 3 ЦПК України передбачає, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги (ч. 1 ст. 367 ЦПК України).
Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Згідно зі ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.
Статею 10 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права.
Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Забороняється відмова у розгляді справи з мотивів відсутності, неповноти, нечіткості, суперечливості законодавства, що регулює спірні відносини.
Цивільним законодавством регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників (ч. 1 ст. 1 ЦК України).
Частиною 1 ст. 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Згідно з ч. 1 ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Суд також може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.
Звертаючись в суд з позовом ОСОБА_1 просила встановити факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу понад п`ять років, а саме в період з жовтня 1994 року по ІНФОРМАЦІЯ_6 . При цьому, посилалась на те, що встановлення даного факту їй необхідне для прийняття спадщини після смерті її чоловіка ОСОБА_3 .
Згідно зі ст. ст. 1216, 1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця) до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права і обов`язки, що належали спадкодавцю на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.
Статтями 1217, 1223 ЦК України передбачено, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу (спадкоємці за законом першої-п`ятої черг). Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини.
Відповідно до ст. 1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу.
Згідно зі ст. 1264 ЦК України у четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини.
Статтею 51 Конституції України встановлено, що шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї.
Згідно із ч. 1 ст. 24 ЧК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається.
Відповідно до ч. 1, ч. 4 ст. 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.
У пункті 21 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» судам роз`яснено, що при вирішенні спору про право на спадщину осіб, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини (четверта черга спадкоємців за законом), судам необхідно враховувати правила частини другої статті 3 СК України про те, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.
Обов`язковою умовою для визнання осіб членами однієї сім`ї є факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт, наявність інших обставин, які підтверджують реальність сімейних відносин (рішення Конституційного Суду України від 03 червня 1999 року № 5-рп/99).
Отже для набуття права на спадкування за законом на підставі ст. 1264 ЦК України необхідне встановлення таких юридичних фактів як: а) проживання однією сім`єю із спадкодавцем; б) на час відкриття спадщини має сплинути щонайменше п`ять років, протягом яких спадкодавець та позивач (заявник) проживали однією сім`єю.
Разом з тим, апеляційний суд враховує, що закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи (ч. 1 ст. 58 Конституції України).
Відповідно до ст. 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності. Визнання закону таким, що втратив чинність, припиняє його дію в повному обсязі.
Заборона зворотної дії є однією з важливих складових принципу правової визначеності.
Пунктом 1 розділу VII Прикінцевих положень СК України визначено, що цей Кодекс набирає чинності одночасно з набранням чинності ЦК України, тобто з 01 січня 2004 року.
Згідно з роз`ясненнями, які містяться в п. 1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» до сімейних відносин, які вже існували на зазначену дату, норми СК України застосовуються лише в частині тих прав і обов`язків, що виникли після набрання ним чинності. Ці права та обов`язки визначаються на підставах, передбачених СК України.
При цьому, положення КпШС України не містили норми про спільне проживання жінки та чоловіка однією сім`єю, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі. Зазначене положення передбачене ст. 74 СК України, який набрав чинності з 01 січня 2004 року.
Отже, встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу в період до 01 січня 2004 року законом не передбачено, що не було враховано судом першої інстанції.
Таку ж позицію висловив Верховний Суд в постанові від 24 січня 2020 року, справа № 546/912/16-ц, постанові від 19 березня 2020 року, справа № 303/2865/17, провадження № 61-43499св18.
Відповідно до ч. 1 та ч. 2 ст. 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов`язків подружжя.
Згідно з ч. 1 ст. 36 СК України шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя.
Так, при встановленні факту наявності у осіб спільного побуту доцільно враховувати ознаки, визначені у понятті домогосподарства.
При встановленні факту наявності у осіб спільного побуту доцільно враховувати ознаки, визначені у понятті домогосподарства, закріпленому у ст. 1 ЗУ «Про Всеукраїнський перепис населення» від 19 жовтня 2000 року із змінами та доповненнями, згідно якої домогосподарство - сукупність осіб, які спільно проживають в одному житловому приміщенні або його частині, забезпечують себе всім необхідним для життя, ведуть спільне господарство, повністю або частково об`єднують та витрачають кошти. Ці особи можуть перебувати у родинних стосунках або стосунках свояцтва, не перебувати у будь-яких з цих стосунків, або бути і в тих, і в інших стосунках. Домогосподарство може складатися з однієї особи.
Для встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу потрібно враховувати у сукупності всіх ознак, що притаманні наведеному визначенню.
Взаємність прав та обов`язків передбачає наявність як у жінки, так і у чоловіка особистих немайнових і майнових прав та обов`язків, які можуть випливати, зокрема, із нормативно - правових актів, договорів, укладених між ними, звичаїв. Для встановлення цього факту важливе значення має з`ясування місця і часу такого проживання. Підтвердженням цього може бути їх реєстрація за таким місцем проживання, пояснення свідків, представників житлово-експлуатаційної організації. Щодо часу проживання слід зазначити, що за своєю природою проживання однією сім`єю спрямоване на довготривалі відносини.
Таким чином, належними та допустимими доказами проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу можуть бути, зокрема: показання свідків; ділова та особиста переписка; свідоцтва про народження дітей, в яких чоловік у добровільному порядку записаний як батько; виписки з погосподарських книг про реєстрацію чи вселення; докази про спільне придбання майна як рухомого, так і нерухомого (чеки, квитанції, свідоцтва про право власності); заяви, анкети, квитанції, заповіти, довідки житлово-експлуатаційних організацій, органів місцевого самоврядування про спільне проживання та ведення господарства тощо.
Подібні висновки викладено Верховним Судом у постанові від 07 грудня 2020 року у справі № 295/14208/18-ц (провадження № 61-12879св20), у постанові від 15 лютого 2021 року у справі 728/465/20 (провадження № 61-15234св20), постанові від 20 січня 2021 року № 178/90/18-ц (провадження № 61-12353св20).
Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК України).
За положеннями ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.
Відповідно до ч. ч. 1 - 3 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.
Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності.
За своєю правовою природою принцип змагальності сторін у цивільному судочинстві засновано на розподілі процесуальних функцій і відповідно правомочностей суду та сторін. При цьому принцип змагальності сторін взаємопов`язаний із принципами диспозитивності цивільного судочинства та незалежності суду. Суд досліджує та оцінює надані учасниками справи або витребувані за їх клопотання докази, але, за загальним правилом, збирання доказів не є обов`язком суду (ст. ст. 2, 12, 13 ЦПК України).
Звертаючись до суду із даним позовом, на підтвердження факту спільного проживання з ОСОБА_3 у період з жовтня 1994 року до часу відкриття спадщини - 25.06.2019 позивач посилалася на такі докази: довідку № 1023 від 23.07.2019, видану виконавчим комітетом Стецівської сільської ради Звенигородського району Черкаської області, копію будинкової книги для прописки громадян, що проживають в будинку по АДРЕСА_2 та довідку, видану виконавчим комітетом Ватутінської міської ради Черкаської області, від 04.12.2019 № 2160/20-08, квитанції про повернення боргу по кредиту ОСОБА_3 та копії квитанцій про оплату орендної плати за землю по ФГ «Хуторяночка», акт приймання-передачі транспортних засобів та їх складових частин, що мають ідентифікаційні номери, між суб`єктами господарювання (його філією) та уповноваженим дилером № 3182 від 30.03.2019, та покази свідків.
Дослідивши надані позивачем докази у сукупності з іншими наявними в справі доказами, апеляційний суд дійшов наступних висновків.
ОСОБА_1 , згідно копії будинкової книги для прописки громадян, що проживають в будинку по АДРЕСА_2 та довідки, виданої виконавчим комітетом Ватутінської міської ради Черкаської області, від 04.12.2019 № 2160/20-08, з 12 березня 2011 року по 15 листопада 2016 року була зареєстрованою за адресою АДРЕСА_2 . З 24 листопада 2016 року зареєстрована за адресою АДРЕСА_3 , що підтверджено копією паспорту (а.с. 7).
При цьому, згідно даних декларації про доходи і витрати осіб, які звернулися за призначенням житлової субсидії за період з 01.01.2014 до 31.12.2014 та довідок про склад сім`ї, ОСОБА_1 , яка проживає в АДРЕСА_3 , до складу прописаних входять ОСОБА_1 , власник - ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_7 , син - ІНФОРМАЦІЯ_5 .
В процесі розгляду справи ОСОБА_1 зазначала, що із вказаного нею періоду 10 років вона проживала в Москві, а саме з 2002 року по травень 2010 року, проте нею не було надано жодного доказу в підтвердження вказаної обставини, зокрема того, що саме з червня 2010 року вона повернулась в Україна та проживала з ОСОБА_3 , що не було враховано судом першої інстанції.
Згідно довідки № 1023 від 23.07.2019, виданої виконавчим комітетом Стецівської сільської ради Звенигородського району Черкаської області, ОСОБА_3 проживав без реєстрації по день смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 за адресою: АДРЕСА_3 . Проте, вказана довідка не містить даних на підставі чого вона видана та з якого саме періоду ОСОБА_3 проживав за вказаною адресою без реєстрації. Водночас, з постанови про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 07.07.2020 № 2012/02-14 вбачається, що згідно довідки Ватутінської міської ради від 03.07.2019 № 1628/02-21 ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , до дня смерті був зареєстрований за адресою: будинок АДРЕСА_2 . Інші особи на день смерті спадкодавця з ним не проживали (не мали зареєстрованого місця проживання) (а.с. 63).
Отже, наявні довідки, беручи до уваги їх зміст, суперечать одна одній.
Крім того, згідно свідоцтва про Смерть серії НОМЕР_2 від 26.06.2019, виданого Ватутінським МВ ДРАЦС ГТУЮ у Черкаській області, актовий запис № 141, ОСОБА_3 помер саме в м. Ватутіне Черкаської області, а не в с. Стецівка Звернигородського району Черкаської області, як стверджувала позивач. Доказів того, де саме похований ОСОБА_3 матеріали справи не містять.
Разом з тим, свідки, які стверджували, що ОСОБА_3 проживав однією сім`єю разом із позивачем в с. Стецівка Звернигородського району Черкаської області не зазначали з якого саме часу він там проживав. 
З викладеного вбачається, що в підтвердження спільного проживання позивача із ОСОБА_3 є її реєстрація в період з березня 2011 року по листопад 2016 року в будинку АДРЕСА_2 , який належав на праві власності ОСОБА_3 та покази свідків, що вказували на їх проживання в с. Стецівка Звенигородського району без зазначення конкретного періоду такого проживання. При цьому, згідно акта, складеного депутатом Ватутінської міської ради 7 скликання, ОСОБА_13 , ОСОБА_3 останні 6 місяців до своєї смерті проживав разом з матір`ю ОСОБА_2 за адресою АДРЕСА_4 , що також співпадає із показами свідка ОСОБА_14 , який проживає у м. Ватутіне Черкаської області.
Доказів спільного проживання до 2011 року матеріали справи взагалі не містять.
Тобто, в підтвердження факту спільного проживання, до матеріалів справи долучені суперечливі докази, зокрема довідки, акти та покази свідків, які вказують на різне місце проживання ОСОБА_3 в однакові періоди часу.
Разом з тим, слід врахувати, що періодичне спільне проживання не є достатнім для визнання факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу в розумінні ст. 74 СК України без наявності інших ознак сім`ї.
Таку ж позицію виклав Верховний Суд в постанові від 20 січня 2021 року, справа 178/90/18-ц (провадження № 61-12353св20) та постанові Верховного Суду України від 07 вересня 2016 року у справі № 6-801цс16.
Щодо інших доказів, то апеляційний суд враховує наступне.
Крім того, ОСОБА_1 перебувала у трудових відносинах із ОСОБА_3 , а саме була завідувачем підсобного господарства належного ОСОБА_3 , тому надані нею докази в підвердження виплати ОСОБА_1 , як орендної плати ФГ «Хуторяночка», так і боргів ОСОБА_3 , суд оцінює критично.
Щодо купівлі автомобіля, то ОСОБА_3 діяв на підставі довіреності, що не дає підстав вважати, що вказаний автомобіль купував він для ОСОБА_1 , а не як представник.
Отже, надані позивачем докази окремо стосуються різних періодів часу та в сукупності не дають підстав вважати, що ОСОБА_1 , проживала із ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_4 , однією сім`єю без реєстрації шлюбу з жовтня 1994 року по 2002 рік та з червня 2010 року по день смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 , адже вказані докази не підтверджують факт ведення спільного господарства, наявність спільного побуту та бюджету, взаємних прав та обов`язків подружжя тощо.
Крім того, врахуванню підлягає і те, що матеріали справи не містять достовірних доказів того, чи перебували ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , у спірний період, в інших зареєстрованих шлюбах.
Таким чином, апеляційний суд дійшов висновку про те, що ОСОБА_1 не надала належних, допустимих та достовірних доказів на підтвердження своїх позовних вимог, що є її процесуальним обов`язком у силу статей 12, 81 ЦПК України, що не було враховано судом першої інстанції при ухваленні оскаржуваного рішення.
Водночас, долучені скаржником до апеляційної скарги фото датовані 2000 роком, 2013 роком, 2015 роком, 2016 роком та 2017 роком, без обґрунтування підстав не надання їх суду першої інстанції під час розгляду справи, вказують лише на відвідування дітей ОСОБА_1 та ОСОБА_3 дендропарку «Софіївка» та спільну присутність ОСОБА_1 та ОСОБА_3 на святкуванні свят, що саме по собі, без доведення факту ведення спільного господарства, наявності спільного бюджету та взаємних прав і обов`язків, притаманних подружжю, не може свідчити про те, що між сторонами склались та мали місце, протягом вказаного періоду часу, усталені відносини, які притаманні подружжю (постанова Верховного Суду від 15 серпня 2019 року  № 588/350/15 (провадження №61-30273св18).
Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (справа «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року).
Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право, зокрема, скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення. 
Згідно зі ст. 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Враховуючи вищевикладене, апеляційний суд дійшов висновку про задоволення апеляційної скарги, скасування оскаржуваного судового рішення, як ухваленого за недоведеності обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідності висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; з порушення норм процесуального права та при неправильному застосуванні норм матеріального права, та ухвалення нового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог за недоведеністю.
Згідно ч. 13 ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд апеляційної інстанції враховує положення ст. 141 ЦПК України, згідно якої судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, а інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються, зокрема, у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом. Безоплатна правнича допомога надається в порядку, встановленому законом, що регулює надання безоплатної правничої допомоги (ч. 1, ч. 2 ст. 15 ЦПК України).
Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (п. 12 ч. 3 ст. 2 ЦПК України).
При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських послуг (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхньої вартості, виходячи з конкретних обставин справи.
Такий правовий висновок викладений Верховним Судом в постановах від 29 січня 2020 року у справі № 367/4910/17-ц та від 02 березня 2020 року у справі № 370/27/16-ц.
Апеляційним судом встановлено, що обсяг наданих послуг та розмір витрат понесених відповідачами на професійну правничу допомогу, яку надавала адвокат Плівак Л. М. в суді апеляційної інстанції підтверджується договором про надання професійної правничої допомоги від 04 січня 2021 року, укладеним між відповідачами ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та адвокатом Плівак Л. М., ордерами на надання правничої допомоги адвоката Плівак Л. М. на представництво інтересів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , квитанцією до прибуткового касового ордеру про сплату 5000 грн та попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які відповідачі понесли і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи № 694/646/20, де зазначено, що за представництво в апеляційній інстанції сплаті підлягає 4898,58 грн (844,58+4054) та 1013,50 грн за участь в засіданні.
Обсяг наданих послуг та розмір витрат понесених ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на професійну правничу допомогу, яку надавала адвокат Плівак Л. М. в суді першої інстанції підтверджується договором про надання професійної правничої допомоги від 14 вересня 2020, укладеним між ОСОБА_3 та адвокатом Плівак Л. М., ордерами на надання правничої допомоги адвоката Плівак Л. М. на представництво інтересів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , квитанцією до прибуткового касового ордеру про сплату 4000 грн та попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які відповідач ОСОБА_3 поніс і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи № 694/646/20, де зазначено, що за представництво в суді першої інстанції сплаті підлягає 4000 грн.
Враховуючи, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення суду першої інстанції скасуванню та ухвалення нового рішення про відмову в позові, з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 підлягає стягненню 4000 грн витрат на правову допомогу за представництво інтересів в суді першої інстанції. В суді апеляційної інстанції стягненню з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 підлягає 5000 грн (по 1666,67 грн на користь кожного) за представництво інтересів та 1261,21 грн (по 420,40 грн на користь кожного) за подачу апеляційної скарги.
Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд,

п о с т а н о в и в  :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_3 - адвоката Плівак Лілії Миколаївни задовольнити.
Рішення Звенигородського районного суду Черкаської області від 28 грудня 2020 року скасувати.
У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу - відмовити.
Стягнути із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 4000 грн витрат на правничу допомогу в суді першої інстанції.
Стягнути із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 5000 грн (по 1666,67 грн на користь кожного) витрат на правничу допомогу в суді апеляційної інстанції та 1261,21 грн (по 420,40 грн на користь кожного) судового збору.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення, в порядку та за умов визначених ЦПК України.
Повний текст постанови складено 05 березня 2021 року.

Головуючий Л. І. Василенко

Судді: В. Г. Бородійчук

О. В. Карпенко