ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа № 629/4121/20                                        Головуючий суддя І інстанції Харабадзе К. Ш.
Провадження № 22-ц/818/1562/21                                        Суддя доповідач Яцина В.Б.
Категорія: про виплату заробітної плати

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
24 лютого 2021 року                             м. Харків.
Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
 
головуючого судді - Яцини В.Б.
суддів:                 -Бурлака І.В., Хорошевського О.М.,
за участю секретаря : Семикрас О.В.,
розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Лозівський ковальсько-механічний завод» на рішення Лозівського міськрайонного суду Харківської області від  10 листопада 2020 року, ухвалене у складі головуючого судді Харабадзе К.Ш., по цивільній справі за позовом  ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Лозівський ковальсько-механічний завод» про стягнення заборгованості по заробітній платі, середній заробіток за весь період затримки розрахунку,

встановив:

04 вересня 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Лозівський ковальсько-механічний завод» про стягнення заборгованості по заробітній платі, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.
Позовна заява мотивована тим, що з 08.04.2004 року вона знаходилася у трудових відносинах з ТОВ «Лозівський ковальсько-механічний завод». Під час знаходження трудових правовідносинах з відповідачем з боку останнього були нараховані, але не виплачені при звільнені грошові кошти у розмірі 30708,70 гривень. 15.06.2020 року вона звільнилася з роботи з передбачених п. 3 ст. 38 КЗпП підстав, у зв`язку з невиконанням адміністрацією умов колективного договору, згідно наказу № 393 від 15.06.2020 року. Вказаним наказом була також передбачена виплата вихідної допомоги відповідно до ст. 44 КЗпП України, та виплата компенсації за невикористану щорічну відпустку тривалістю 28 календарних днів. В день звільнення, в порушення вимог ч. 1 ст. 116 КЗпП, відповідач письмово не повідомив про нараховані суми, належні при звільненні та не здійснив виплату належних коштів. На неодноразові звернення, щодо проведення остаточного розрахунку, а також надання довідки про заборгованість заробітної плати, надання копії наказу про звільнення, а також довідки про середню заробітну плату, відповідач не відреагував. За розрахунковими листками, ТОВ «ЛКМЗ» за період з лютого 2020 року по червень 2020 року має заборгованість з виплати заробітної плати у сумі 16442,07 грн, компенсація за невикористану відпустку за 28 календарних дні у розмірі 3966,95 грн, вихідна допомога при звільненні у розмірі 10299,68 грн. 
На підставі вищевикладеного ОСОБА_1 просила суд стягнути з відповідача заборгованість по заробітній платі у розмірі 30708,70 грн, середній заробіток за весь період затримки розрахунку по день ухвалення судового рішення.
Відповідач у відзиві на позов частково його визнав, а саме: заборгованість з виплати заробітної плати позивача у розмірі 13179,27 грн, вихідної допомоги - 10299,68 грн.
Вказала, що позивачем не надано доказів про сплату судового збору за подачу позову із вимогами про стягнення вихідної допомоги, середнього заробітку. 
Зазначила, що згідно із наказом № 271 від 30.09.2019р. ТОВ «ЛКМЗ» у зв`язку із сформованою кон`юнктурою ринку, виниклою необхідністю внесення змін в організацію виробництва і праці, керуючись ст. 32 КЗпП було встановлено на підприємстві режим неповного робочого часу для працівників структурних підрозділів з 01.01.2020р. по 31.12.2020р. за наступним графіком роботи: Січень - 2,6,13,20,27 з 7-45 до 8-45; Лютий-3,10,17,24 з 7-45 до 8-45; Березень-2,10,16,23,30 з 7-45 до 8-45; Квітень - 1,6,13,21,27 з 7-45 до 8-45; Травень-4,12,18,25 з 7-45 до 8-45; Червень -1,9,15,22,30 з 7-45 до 8-45; Липень- 1,6,13,20,27 з 7-45 до 8-45; Серпень-3,10,17,25,31 з 7-45 до 8-45; Вересень-1,7,14,21,28 з 7-45 до 8-45; Жовтень- 1,5,12,19,26 з 7-45 до 8-45; Листопад - 2,9,16,23,30 з 7-45 до 8-45; Грудень - 1,7,14,21,28 з 7-45 до 8-45. Відповідно до пункту 3.1. вказаного наказу робітники, у тому числі позивач, була попереджена письмово під особистий підпис про зміни суттєвих умов праці, було запропоновано робітникам при незгоді з новими умовами звільнитися за п.6 ст. 36 КЗпП України. Переведення підприємства на роботу у режимі неповного робочого часу, також вплинуло й на можливість підприємства здійснювати своєчасно виплати із заробітної плати працівникам. Вказаний наказ на даний час не скасовано, не зупинено, тому під час нарахування середнього заробітку за час затримки необхідно брати графік роботи Підприємства в режимі: неповні робочі дні та визначені години. Розмір середнього заробітку за час затримки станом на 22.10.2020р., виходячи із даних вказаних у Розрахунку при звільненні № 00000000203 від 26.06.2020р. становить- 403,90 грн. (8529,64 грн. ( з/плата за два останні місяці, які передували звільненню квітень, травень 2020р.): 255 годин (відпрацьовані протягом останніх 2-х місяців, що передували звільненню) = 33,45 грн. середньо годинна заробітна плата Позивача. 33,45 грн. х 15 годин (відповідно до Графіку режиму роботи Підприємства затверджений наказом №271 від 30.09.2019р.) =501,74 грн., з яких Підприємство сплачує при нарахуванні та виплаті - 18 % ( 90,31грн.) податок на доходи фіз. осіб та 1,5 % ( 7,53грн.) - військовий збір, тому до стягнення підлягає середній заробіток за час затримки станом на 22.10.2020 р. у сумі 403,90 грн.
       Рішенням Лозівського міськрайонного суду Харківської області від  10 листопада 2020 року позов задоволено частково. 
Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю «Лозівський ковальсько-механічний завод» на користь ОСОБА_1 , заборгованість по заробітній платі у розмірі 13179 гривень 27 копійок, вихідної допомоги у розмірі 10299 гривень 68 копійок, середній заробіток за весь період затримки розрахунку у розмірі 22100 гривень 71 копійки, а всього 45579 гривень 66 копійок.
В іншій частині позовних вимог відмовлено.
Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю «Лозівський ковальсько-механічний завод» на користь держави судовий збір у розмірі 2522 гривні 40 копійок.
          В апеляційній скарзі представник відповідача - адвокат Бусуєк Л.А. просить рішення скасувати частково та ухвалити нове рішення в частині стягнення з ТОВ «ЛКМЗ» на користь ОСОБА_1 вихідної допомоги та середнього заробітку за весь час затримки.
Посилаючись на те, що позивачкою не було сплачено судовий збір за пред`явлення позовних вимог про стягнення вихідної допомоги та середнього заробітку за час затримки, що є підставою із ч. 1 ст. 377 ЦПК України для скасування судового рішення у вказаній частині, із залишенням позову у частині стягнення вихідної допомоги та середнього заробітку за час затримки, без розгляду.
Вважає, що суд безпідставно стягнув з відповідача судовий збір у розмірі 2522 грн. 40 коп.
       Зазначила, що судом не враховано правові позиції Великої Палати Верховного Суду висловленої у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц, у постанові від 17.03.2020 р. у справі № 569/6583/16-ц при визначенні розміру середнього заробітку за весь час затримки.
       В якості доводів скарги повторно навела вищевказані заперечення проти позову, які були зазначені у відзиві.
Відповідно до статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, лише якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
Відповідно до ст. 368 ЦПК України суд апеляційної інстанції розглянув справу за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими для апеляційного провадження, з повідомленням учасників справи.
Колегія суддів, відповідно до ст.ст. 367, 368 ЦПК України вислухала доповідь судді-доповідача, за відсутності учасників судового засідання, належним чином повідомлених про розгляд справи, що з урахуванням принципу пропорційності, ст. 11 ЦПК України, не перешкоджає розгляду справи за їх відсутності згідно положень ст. 372 ЦПК України, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги і вважає, що скарга не підлягає задоволенню, з огляду на наступне.
У статті 263 ЦПК України визначено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Вказаним вимогам оскаржене рішення суду у повній мірі відповідає.
Частково задовольняючи позов суд першої інстанції виходив з того, що відповідач на час звільнення позивача не здійснив з ним остаточний розрахунок по заробітній платі, доказів відсутності вини відповідача в невиплаті даної заборгованості не надано.
Судовим розглядом встановлено, що ОСОБА_1 перебувала в трудових відносинах з ТОВ «Лозівський ковальсько-механічний завод». З 15.06.2020 року позивач була звільнена з посади оператора заправної станції 3 розряду в управлінні матеріально-технічного постачання за ч. 3 ст. 38 КЗпП України, у зв`язку з невиконанням адміністрації ТОВ «ЛКМЗ» умов колективного договору, що не оспорювалося сторонами та підтверджено копією трудової книжки /а.с.4-9/. 
Згідно довідки ТОВ «ЛКМЗ» б/н від 21.10.2020 року, станом на 19.10.2020 року рахується заборгованість з виплати заробітної плати ОСОБА_1  за січень 2020 року - червень 2020 року  та компенсація за 28 календарних днів невикористаної відпустки у сумі 13179 гривень 27 копійок, вихідна допомога в сумі 10299 гривень 68 копійок. Таким чином, перед позивачем існує заборгованість з нарахованої, але невиплаченої заробітної плати, компенсації відпустки, вихідної допомоги, у зв`язку з чим, позовні вимоги про стягнення з відповідача в рахунок погашення заборгованості по заробітній платі, компенсації відпустки, підлягають частковому задоволенню – у сумі 13179 гривень 27 копійок, невиплаченої вихідної допомоги – у сумі 10299 гривень 68 копійок
Відповідно до статті 116 Кодексу законів про працю України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник у день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. 
В порушення ст. 116 КЗпП України, при звільненні позивачам не було здійснено відповідні розрахунки по заробітній платі відповідачем.
Статтею 117 КЗпП України передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 30.01.2019 по справі №910/4518/16 зазначено, що відповідальність за затримку розрахунку при звільненні встановлено статтею 117 Кодексу законів про працю України, згідно з приписами якої в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Отже, стягнення з роботодавця (власника або уповноваженого ним органу підприємства, установи, організації) середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні (в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, за весь час затримки по день фактичного розрахунку) за своєю правовою природою є спеціальним видом відповідальності роботодавця, який нараховується у розмірі середнього заробітку і спрямований на захист прав звільнених працівників щодо отримання ними в передбачений законом строк винагороди за виконану роботу (усіх виплат, на отримання яких працівники мають право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій). Середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за своєю правовою природою не є основною чи додатковою заробітною платою, а також не є заохочувальною чи компенсаційною виплатою (зокрема, компенсацією працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням термінів її виплати) у розумінні статті 2 Закону України «Про оплату праці», тобто середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні не входить до структури заробітної плати.
Відповідно до п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року №13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», установивши під час розгляду справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку під час звільнення, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності.
Не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
Враховуючи те, що відповідач на час звільнення позивача не здійснив з ними остаточний розрахунок по заробітній платі і розмір такої заборгованості сторонами не оспорюється, доказів відсутності вини відповідача в невиплаті даної заборгованості не надано, суд приходить до висновку що відповідач зобов`язаний сплатити позивачу середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні, за період з 16.06.2020 року, тобто з дня, наступного за днем звільнення, по 04.11.2020 року, тобто по день прийняття рішення судом.
Середній заробіток працівника визначається відповідно до статті 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року №100. Відповідно до абз. 3 п. 2 Порядку середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана дана виплата. Усі виплати включаються в розрахунок середньої плати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо. Пунктом 5 розділу IV Порядку встановлено, що нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньої (годинної) заробітної плати. Пунктом 8 розділу IV Порядку визначено, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні 2 місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком.
Середньоденна (середньогодинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством - календарних днів за цей період.
Як вбачається з розрахункових листів за період з лютого 2020 по червень 2020 року, ОСОБА_1 : у лютому 2020 році було відпрацьовано 19 днів (150 годин); березні 2020 року – 18 днів (144 годин); квітні 2020 року – 13 днів (104 годин); травні 2020 року – 19 днів (151 годину); червні 2020 року – 10 днів (80 годин), а тому посилання відповідача на наявність наказу № 271 від 30.09.2019 року про встановлення на підприємстві режиму неповного робочого часу є безпідставними. 
З урахуванням зазначеного, при обчисленні розміру середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку слід використовувати формулу, за якою обрахуванню підлягає період затримки за робочі години, виходячи із середнього заробітку, обчисленого відповідно до положень Порядку.
Таким чином, загальна сума середнього заробітку за час затримки розрахунку обчислюється шляхом множення середньої заробітної плати на число робочих годин в період затримки.
За період з 16.06.2020 року по 10.11.2020 року кількість робочих днів складає: червень 2020 року – 10, липень 2020 року - 23, серпень 2020 року - 20, вересень 2020 року – 22, жовтень 2020 року – 21, листопад 2020 року - 7, а всього 103 робочих днів.
Середня заробітна плата за останні 2 місяці роботи позивача без вирахування податків склала 4264,82 гривень, з вирахуванням податків – 3433,18 гривень, середньоденна заробітна плата склала без вирахуванням податків – 266,55 гривень, з вирахуванням податків – 214,57 гривень.
Таким чином, середній заробіток за час затримки остаточного розрахунку при звільненні ОСОБА_1 складає 214,57х103=22100,77 гривень, яка і підлягає стягненню з відповідача на користь позивача. Суми, що підлягають стягненню визначені з урахуванням податків та інших обов`язкових платежів.
Питання про відстрочення та розстрочення сплати судового збору, зменшення розміру судового збору або звільнення від його сплати вирішується судом у кожному конкретному випадку залежно від обставин справи та обґрунтованості доводів сторони належними і допустимими доказами на підтвердження наявності передбачених законом обставин, а також на засадах рівності всіх учасників судового процесу перед законом і судом (Постанова Великої Палати Верховного Суду від 30.01.2019 по справі №910/4518/16).
Судом встановлено, що позивач була звільнена за ч.3 ст. 38 КЗпП України у зв`язку порушенням адміністрацією підприємства умов колективного договору щодо своєчасної виплати заробітної плати, а тому суд вважає, що несплата судового збору за позовні вимоги про стягнення середнього заробітку за час затримки, не є підставою для відмови в задоволенні цих позовних вимог. 
Що стосується вимог апеляційної скарги, що позивачем порушено норми процесуального права при зверненні з позовною заявою та її подальшого уточнення, а також щодо сплати судового збору не може бути підставою для скасування рішення суду першої інстанції, оскільки не впливають на правильність висновків та вирішення справи по суті спору, підстав для застосування норми ч. 1 ст. 377 ЦПК України не встановлено.
Вирішуючи даний спір, суд першої інстанції відповідно до згаданих норм ст.ст. 89, 263 ЦПК України належним чином встановив обставини по справі та зміст спірних правовідносин, перевірив доводи та заперечення сторін і надав їм належну правову оцінку, та ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані і наявними у справі доказами, а доводи скарги належним чином не доведені.
Таким чином, оскільки суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а доводи скарги цього висновку не спростували, то відповідно до ст. 375 ЦПК України апеляційна скарга залишається без задоволення, а рішення суду - без змін.
Оскільки апеляційну скаргу залишено без задоволення, питання щодо перерозподілу судових витрат не вирішувалось.
Керуючись ст.259, п. 1 ч.1 ст. 374, ст.ст.375, 381-384, 388,389 ЦПК України, суд апеляційної інстанції 
постановив:
Апеляційну скаргу представника Товариства з обмеженою відповідальністю «Лозівський ковальсько-механічний завод» - адвоката Бусуєк Лади Афанасіївни - залишити без задоволення.
Рішення Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 10 листопада 2020 року - залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, і протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду.
Повний текст судового рішення складено 02 березня 2021 року

Головуючий                                                                                        В.Б. Яцина.

Судді                                                                                                      І.В.Бурлака.

О.М.Хорошевський.