ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 березня 2021 року	Львів	Справа № 807/3656/14 пров. № А/857/885/21	

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого судді                                                            Обрізко І.М., 
суддів                                                                                Онишкевича Т.В., Сеника Р.П.,
за участю секретаря судового засідання                              Лутчин А.М.,                              
за участю представників відповідачів                              Жупан Ж.В., Ігнатенко С.П.                    
розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції у місті Львові апеляційні скарги Державної податкової служби України, Головного управління ДПС у Закарпатській області на рішення  Закарпатського окружного адміністративного суду  від 18 листопада 2020 року, прийняте головуючим суддею Ващиліним Р.О., суддями Микуляк П.П., Рейті С.І. о 14 годині 20 хвилині у місті Ужгороді, повний текст складений 26.11.2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Державної податкової служби України, Головного управління ДПС у Закарпатській області, Головного управління ДФС у Закарпатській області про  скасування наказу, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та зобов`язання вчинити певні дії, -

                                                             встановив:
 
ОСОБА_1 (надалі – позивач) звернулася з адміністративним позовом до Державної податкової служби України, Головного управління ДПС у Закарпатській області (надалі – ГУ ДПС у Закарпатській області) , Головного управління ДФС у Закарпатській області (надалі -  ГУ ДФС у Закарпатській області) про скасування наказу від 24.10.2014 року №1005-0 «Про звільнення ОСОБА_1 », поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та зобов`язання вчинити певні дії.
Рішенням Закарпатського окружного адміністративного суду  від 18 листопада 2020 року позов задоволено.
Задовольняючи позов, суд виходив з того, що звільнення позивача із займаної посади відбулося тільки на підставі довідки про результати перевірки відомостей, зазначених в особовій справі та/або трудовій книжці. Таке рішення ґрунтувалося виключно на факті обіймання позивачем протягом більше 1 року посади, передбаченої п. 9 ч. 1 ст. 3 Закону.
Суд врахував правові висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 03.06.2020 року у справі №817/3431/14 про те, що заходи такої суворості як звільнення з посади із забороною займати посаду на 10 років не можуть застосовуватись до державних службовців лише через те, що вони залишились на своїх посадах державної служби після обрання нового глави держави, без аналізу індивідуальної поведінки таких осіб та встановлення зв`язку із узурпацію влади, підривом основ національної безпеки і оборони України або протиправного порушення прав і свобод людини.
Суд з урахуванням довідки ДПІ у Виноградівському районі ГУ Міндоходів у Закарпатській області про заробітну плату позивача та з покликанням на постанову Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року №100 стягнув середній заробіток за час вимушеного прогулу.
Суд відхилив доводи відповідача про недопустимість стягнення сум втраченого заробітку з Головного управління ДПС у Закарпатській області, аргументуючи тим, що останній не є правонаступником органів Міндоходів та Державної фіскальної служби України з кадрових питань, а тільки з питань реалізації державної податкової політики, оскільки ухвалою Закарпатського окружного адміністративного суду від 12 червня 2020 року, яка набрала законної сили  було здійснено заміну відповідачів їх правонаступниками. Суд також зазначив, що публічне правонаступництво органів державної влади є окремим, особливим видом правонаступництва, під таким терміном розуміється перехід в установлених законом випадках прав та обов`язків одного суб`єкта права іншому. 
Враховуючи те, що суд дійшов висновку про протиправність звільнення позивача, тому слід зобов`язати Державну податкову службу України проінформувати Міністерство юстиції України про відкликання відомостей про застосування до позивача заборони.
Не погодившись із зазначеним судовим рішенням, Державна податкова служба України та Головне управління ДПС у Закарпатській області подали апеляційні скарги. Вважають, що судом першої інстанції порушені норми матеріального та процесуального права. 
В обґрунтування апеляційної скарги ГУ ДПС у Закарпатській області зазначає, що оскільки предметом даної справи є скасування наказу Державної фіскальної служби України від 24.10.2014 року «Про звільнення ОСОБА_1 », поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, Державна податкова служба та ГУ ДПС у Закарпатській області станом на сьогоднішній день не є правонаступниками Державної фіскальної служби України та ГУ ДФС у Закарпатській області в питаннях проходження/звільнення із публічної служби. Крім того, Державна фіскальна служба України та ГУ ДФС у Закарпатській області не припинені як юридичні особи та здійснюють діяльність в частині переданих до органів ДПС завдань та функцій, а також виступають позивачами та відповідачами у судах України.
Також покликається на те, що законодавець чітко встановив, що  стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу здійснюється не більше як за один рік у разі якщо обставини щодо вимушеного прогулу відбулися не з вини працівника. Звертає увагу на те, що саме за клопотанням позивача провадження у справі було зупинене до вирішення Конституційним Судом України справи щодо відповідності Конституції  України положень Закону України «Про очищення влади».
Просить скасувати рішення суду та ухвалити постанову, якою відмовити у задоволенні позову.
Державна податкова служба України у своїй апеляційній скарзі покликається на те, що відсутність залучення ДФС в якості співвідповідача та подальше визначення ДПС її правонаступником є грубим порушенням норм матеріального права.
Звертає увагу на те, що законодавець чітко встановив, що при вирішенні питання про поновлення на роботі працівника, суд одночасно приймає рішення про виплату йому середнього заробітку за час вимушеного прогулу, але не більше як за один рік у разі якщо обставини щодо вимушеного прогулу відбулися не з вини працівника. Разом з тим, саме за клопотанням позивача провадження у справі було зупинене до вирішення Конституційним Судом України справи щодо відповідності Конституції  України положень Закону України «Про очищення влади».
Просить скасувати рішення суду та ухвалити постанову, якою відмовити у задоволенні позову.
Колегія суддів заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представників відповідачів, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, приходить до наступного.
Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Розглядаючи спір, судова колегія вважає, що місцевий суд в повній мірі дослідив і оцінив обставини по справі, надані сторонами докази.
Судом встановлено, що у період з 12.09.2013 року по 24.10.2014 року ОСОБА_1 проходила службу в територіальних органах Міністерства доходів і зборів, в тому числі, на посаді начальника Державної податкової інспекції у Виноградівському районі Головного управління Міндоходів у Закарпатській області (арк. спр. 19 25, т. 1).
Наказом Державної фіскальної служби України №1005-о від 24 жовтня 2014 року на підставі листа Головного управління Міндоходів у Закарпатській області від 21.10.2014 року  №350/8/07-16-04-00-29, довідки про результати перевірки відомостей, зазнаних в особовій справі та/або трудовій книжці ОСОБА_1 звільнено з посади начальника Державної податкової інспекції у Виноградівському районі Головного управління Міндоходів у Закарпатській області з 24 жовтня 2014 року з підстав, передбачених Законом України «Про очищення влади», п. 72 ч. 1 ст. 36 Кодексу законів про працю України (арк. спр. 25, т. 1).
Так, як вбачається з довідки про результати перевірки відомостей, зазначених в особовій справі та/або трудовій книжці ОСОБА_1 , у період з 25.02.2010 року по 22.02.2014 року, остання обіймала посади, щодо яких ч. 1 ст. 3 Закону України «Про очищення влади» встановлена заборона, а саме: з 09.09.2011 року по 11.09.2013 року голови Виноградівської районної державної адміністрації у Закарпатській області (звор. арк. спр. 139, т. 1).
Вказана обставина стала підставою для звільнення ОСОБА_1 .
Відповідно до ч.1 ст.308 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Апелянти у своїх апеляційний скаргах покликаються на те, що Державна податкова служба та ГУ ДПС у Закарпатській області не є правонаступниками Державної фіскальної служби України та ГУ ДФС у Закарпатській області в питаннях проходження/звільнення із публічної служби. З цього приводу колегія суддів зазначає наступне.
Згідно з частиною другою статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України.
Статтею 52 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) у разі вибуття або заміни сторони чи третьої особи у відносинах, щодо яких виник спір, суд допускає на будь-якій стадії судового процесу заміну відповідної сторони чи третьої особи її правонаступником. Усі дії, вчинені в адміністративному процесі до вступу правонаступника, обов`язкові для нього в такій самій мірі, у якій вони були б обов`язкові для особи, яку він замінив.
Верховний Суд у постанові від 13.03.2019 року у справі №524/4478/17 прийшов до висновку про те,  що при визначенні процесуального правонаступництва судам слід виходити з того, хто є правонаступником у спірних правовідносинах, та враховувати, що якщо під час розгляду адміністративної справи буде встановлено, що орган державної влади, орган місцевого самоврядування, рішення, дії чи бездіяльність яких оскаржуються, припинили свою діяльність, то в такому випадку суду необхідно залучити до участі у справі їх правонаступників. У випадку ж відсутності правонаступників суду необхідно залучити до участі у справі орган, до компетенції якого належить вирішення питання про усунення порушень прав, свобод чи інтересів позивача. У разі зменшення обсягу компетенції суб`єкта владних повноважень, не пов`язаного з припиненням його діяльності, до участі у справі як другий відповідач судом залучається інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого передані або належать функції чи повноваження щодо вирішення питання про відновлення порушених прав, свобод чи інтересів позивача.
Публічне правонаступництво органів державної влади є окремим, особливим видом правонаступництва, під таким терміном розуміється перехід в установлених законом випадках прав та обов`язків одного суб`єкта права іншому. При цьому обов`язок по відновленню порушених прав особи покладається на орган, компетентний відновити такі права. Такий підхід про перехід обов`язку відновлення порушених прав до правонаступника відповідає принципу верховенства права, оскільки метою правосуддя є ефективне поновлення порушених прав, свобод і законних інтересів.
У спорах, які виникають з публічних правовідносин, де оскаржуються рішення (дії, бездіяльність) державного органу, пов`язані зі здійсненням функції від імені держави, стороною є сама держава в особі того чи іншого уповноваженого органу. Функції держави, які реалізовувались ліквідованим органом, не можуть бути припинені і підлягають передачі іншим державним органам, за виключенням того випадку, коли держава відмовляється від таких функцій взагалі.
При цьому, державні органи, хоча і є юридичними особами, але норми Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) про перетворення юридичних осіб не можуть бути підставою для вирішення питання про правонаступництво для органів державної влади, оскільки ЦК України передбачає перехід при правонаступництві об`єктів цивільних та майнових прав, а в адміністративному праві мова йде про перехід специфічних, владних прав. Норма ж про те, що ліквідація юридичної особи не тягне за собою переходу прав та обов`язків у порядку правонаступності, стосовно державних органів не може діяти, оскільки ліквідація органу публічної влади обов`язково повинна тягнути за собою перехід його прав та обов`язків у порядку правонаступництва іншому органу.      
Згідно пункту 51 рішення Європейського суду з прав людини від 13.01.2011 у справі «Чуйкіна проти України» (Заява № 28924/04) Суд встановив, що ліквідація державної установи без правонаступництва не може звільнити державу від необхідності виконання рішення щодо ліквідованого органу. Суд також зазначив, що «інший висновок дозволить державі використовувати такий підхід, щоб уникати сплати боргів своїх органів, особливо беручи до уваги те, що потреби, які змінюються, змушують державу часто змінювати свою організаційну структуру, включаючи формування нових органів та ліквідацію старих».
Як зазначив Європейський суд з прав людини у рішенні від 27 лютого 2007 року по справі «Істинна Православна Церква в Молдові та інші проти Молдови» у справах, де боржником є сама держава, не має значення, який із органів державної влади брав участь у судових спорах та який із них несе відповідальність за виконання кінцевого рішення. Держава має бути спроможною виконати судове рішення, ухвалене на користь сторони, упродовж розумного строку.
Як вірно звернув увагу суд першої інстанції на те, що ухвалою Закарпатського окружного адміністративного суду від 12.06.2020 року за клопотанням представника позивача було замінено первісного відповідача Державну фіскальну службу України на правонаступника - Державну податкову службу України, а первісного відповідача Державну податкову інспекцію у Виноградівському районі Головного управління Міндоходів у Закарпатській області на правонаступника - Головне управління ДПС у Закарпатській області. Вказана ухала суду переглядалась Восьмим апеляційним адміністративним судом в апеляційному порядку та постановою від 13.10.2020 року залишена без змін. При цьому колегія суддів погодилася з висновками суду першої інстанції про те, що з огляду на припинення юридичної особи Головного управління Міндоходів у Закарпатській області, реорганізацію Державної фіскальної служби шляхом поділу на Державну податкову службу України та Державну митну службу України, слід провести процесуальне правонаступництво у справі та замінити їх належними відповідачами.
Суд зазначає, що питання щодо наявності підстав для заміни вказаних відповідачів їх правонаступниками було вирішено саме в контексті взаємозв`язку з предметом даного адміністративного позову.
Більше того, Верховний Суд не знайшов підстав для відкриття касаційного провадження за касаційною скаргою Головного управління ДПС у Закарпатській області на ухвалу Закарпатського окружного адміністративного суду від 12.06.2020 року.
Поряд з наведеним, відповідно до ч.4 ст. 78 КАС України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлені ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
Норм закону протилежного стороною відповідача не наведено.
Таким чином, покликання апелянтів на те, що Державна податкова служба та ГУ ДПС у Закарпатській області не є правонаступниками Державної фіскальної служби України та ГУ ДФС у Закарпатській області в питаннях проходження/звільнення із публічної служби не заслуговує на увагу суду.
Відповідачі обґрунтовують свої апеляційні скарги також тим, що законодавець чітко встановив, що при вирішенні питання про поновлення на роботі працівника, суд одночасно приймає рішення про виплату йому середнього заробітку за час вимушеного прогулу, але не більше як за один рік у разі якщо обставини щодо вимушеного прогулу відбулися не з вини працівника. У даному випадку провадження у справі  було зупинено саме за клопотанням позивача, що призвело до затягування розгляду справи та винесення рішення не в розумні строки.
Відповідно до ч.2 ст. 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.
Із матеріалів справи вбачається, що ухвалою суду 08 травня 2015 року було за клопотанням позивача зупинено провадження у даній справі, оскільки на розгляді в Конституційному Суді України перебувала справа щодо відповідності Конституції України положень Закону України «Про очищення влади», що унеможливлювало розгляд даної справи до вирішення Конституційним Судом України конституційної справи за зверненням Верховного Суду України, 47 народних депутатів України щодо відповідності Конституції України положень Закону України «Про очищення влади» та набрання відповідним рішенням законної сили.
Колегія суддів зазначає, що позивач скористалася своїм правом на подання клопотання, передбачене ч.3 ст.44 КАС України. Жодних дій, спрямованих на затягування розгляду справи позивач не вчиняла, відтак, суд правомірно стягнув середній заробіток за весь час вимушеного прогулу.
Інші висновки суду першої інстанції відповідачі не оскаржують, а тому підстав для надання оцінки законності та обґрунтованості рішення суду в цій частині немає.
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає вірним висновок суду першої інстанції щодо задоволення позову.
Отже, доводи апеляційної скарги дають підстави для висновку про правильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, які призвели до правильного вирішення справи.

Судові витрати розподілу не підлягають з огляду на результат вирішення апеляційної скарги та виходячи з вимог ст. 139 КАС України.

Керуючись ст.ст. 243, 308, 315, 316, 321, 322, 325, 328  Кодексу адміністративного судочинства України, суд,- 

                                                            постановив:

Апеляційні скарги Державної податкової служби України, Головного управління ДПС у Закарпатській області залишити без задоволення, рішення Закарпатського окружного адміністративного суду  від 18 листопада 2020 року  у справі № 807/3656/14 -  без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків встановлених ч.5 ст.328 Кодексу адміністративного судочинства України. 

Головуючий суддя	 	І. М. Обрізко 	
судді	 	Т. В. Онишкевич 	
 	 	Р. П. Сеник  	
Повне судове рішення складено 22.03.2021 року.