26.01.21
22-ц/812/98/21
Провадження №22-ц/812/98/21 
Провадження №22-ц/812/133/21 
П О С Т А Н О В А 
Іменем України

26 січня 2021 року м. Миколаїв
колегія суддів судової палати в цивільних справах Миколаївського апеляційного суду у складі:
головуючого: Базовкіної Т.М.,
суддів: Царюк Л.М. та Яворської Ж.М.,
із секретарем судового засідання: Колосовою О.М.,
за участі представників: позивача – Молоткова В.М., третьої особи - прокурора Добрікової І.В.,
розглянувши в порядку спрощеного провадження у відкритому судовому засіданні цивільну справу №487/2002/20 за апеляційними скаргами Державної казначейської служби України та Миколаївської обласної прокуратури на рішення, яке ухвалив Заводський районний суд м. Миколаєва під головуванням судді Кузьменка Вячеслава Володимировича у приміщенні цього суду 22 вересня 2020 року, повний текст якого складеий того ж дня, за позовом ОСОБА_1 до Державної казначейської служби України, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору – Миколаївська обласна прокуратура, про відшкодування шкоди, завданої незаконними діями органів досудового розслідування,

в с т а н о в и л а :

У квітні 2020 р. ОСОБА_1 звернувся з позовом до Державної казначейської служби України, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору – Миколаївська обласна прокуратура, про відшкодування шкоди, завданої незаконними діями органів досудового розслідування.
       Позов мотивований тим, що 24 березня 2015 р. слідчим слідчого відділу прокуратури Миколаївської області внесено відомості до ЄРДР за №42015150000000085 за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених статтею 340 та частиною 2 статті 365 КК України, та розпочате досудове розслідування. 20 травня 2020 р. позивачу повідомлено про підозру у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених статтею 340 та частиною 2 статті 365 КК України. Ухвалою слідчого судді Центрального районного суду м. Миколаєва від 22 травня 2020 року надано тимчасовий доступ до інформації у електронному та письмовому вигляді про вхідні та вихідні з`єднання абонентського номеру оператора мобільного зв`язку «lifecell» НОМЕР_1 , яким користувався ОСОБА_1 . Ухвалою слідчого судді Центрального районного суду м. Миколаєва від 27 травня 2015 р. до позивача застосовано запобіжний захід у вигляді особистого зобов`язання до 15 липня 2015 р. 03 червня 2015 р. прокурором відділу прокуратури Миколаївської області Висоцькою Н.В. затверджено обвинувальний акт. Вироком Центрального районного суду м. Миколаєва від 05 липня 2019 р. по справі №490/5119/15-к ОСОБА_1 , обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених статтею 340 та частиною 2 статті 365 КК України, визнано невинуватим та виправдано у зв`язку із відсутності в його діях складу злочину та 25 лютого 2020 р. ухвалою Миколаївського апеляційного суду по справі №490/5119/15-к апеляційну скаргу прокурора залишено без задоволення, а вирок Центрального районного суду м. Миколаєва від 05 липня 2019 р. залишено без змін. Таким чином, суди першої та апеляційної інстанцій дослідили сукупність наданих стороною обвинувачення доказів та беззаперечно прийшли до висновку щодо їх недостатності для підтвердження вини ОСОБА_1 у вчиненні ним інкримінованих злочинів, передбачених статтею 340 та частиною 2 статті 365 КК України, а тому ОСОБА_1 було виправдано. У зв`язку з зазначеним позивач вказує, що має право на відшкодування моральної шкоди за незаконне перебування під слідством та судом з 20 травня 2015 року по 25 лютого 2020 року (1742 дня), а саме відповідно до його розрахунку – 1000000 грн.
       Посилаючись на викладене, позивач просив стягнути з відповідача на відшкодування моральної шкоди вищевказану суму. 
       Від представника Державної казначейської служби України 05 серпня 2020 р. надійшов відзив в якому відповідач позов не визнав, посилаючись на те, що чинним законодавством чітко визначено порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду, при цьому встановлення розміру витрат та грошових доходів, втрачених громадянами внаслідок незаконних дій зазначених органів, віднесено до компетенції цих органів, а не суду. Розмір моральної шкоди, як вважає відповідач, є надуманим та визначений позивачем ОСОБА_1 без урахування засад розумності та виваженості і не відповідає характеру немайнових втрат та обсягу моральних страждань. Позивач у вимогах просить стягнути шкоду з Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку Державного бюджету України через Державну казначейську службу України. Разом з тим, не допускається стягнення моральної шкоди з Казначейства, оскільки це змінює встановлений законодавством порядок виплати відповідних коштів (постанова Верховного суду України касаційного цивільного суду від 06 лютого 2019 р. по справі №199/6713/14-ц, ухвала ВСУ по справі №910/23967/16). Таким чином, визначений у позовній заяві позивачем порядок стягнення шкоди проводиться не з Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку Державного бюджету України через Державну казначейську службу України, а лише з Державного бюджету України.
        Від прокуратури Миколаївської області 26 травня 2020 р. до суду надійшли пояснення до позову, в яких зазначено, що позивач просить суд стягнути на його користь моральну шкоду в сумі 1000000 грн. на підставі Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно - розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду». Розмір моральної шкоди визначається судом з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільного законодавства. Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться, виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством і судом. Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більше аніж достатнім для розумного задоволення потреб потерпілої особи і не повинен призводити до її збагачення. Позовна заява не містить жодних доводів, чим саме підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, чим позивач керувався при оцінюванні в матеріальній формі заподіяної йому шкоди. Обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіяння. Позивачем не надано належних доказів для відшкодування йому суми більшої, ніж установлено законодавством. Отже ОСОБА_1 має право на відшкодування моральної шкоди, завданої йому внаслідок незаконного притягнення як обвинуваченого з урахуванням вимог Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» у розмірі 269996 грн. 
В судовому засіданні представник позивача адвокат Молотков В.М. позов підтримав з огляду на позовні вимоги.
       Представник Державної казначейської служби України у позові просив відмовити, з огляду на позицію вказану у відзиві. 
       Представник Прокуратури Миколаївської області із позовними вимогами не погодився у повному обсязі, просив залишити без задоволення, підтримав свої пояснення. 
Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 22 вересня 2020 року позовні вимоги  ОСОБА_1 задоволені в повному обсязі.
Постановлено стягнути з  Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку Державного бюджету України через Державну казначейську службу України на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІНН НОМЕР_2 , 1000 000 грн. на відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду. Судові витрати віднесено на рахунок  держави.
       Рішення суду мотивовано тим, що на правовідносини, що виникли між сторонами розповсюджується Закон України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду». ОСОБА_1 має право на відшкодування моральної шкоди.
       Суд прийняв доводи позивача щодо наявності моральної шкоди з огляду на те, що з 20 травня 2015 року по 25 лютого 2020 року ОСОБА_1 перебував під слідством та судом, був застосований запобіжний захід у вигляді особистого зобов`язання, внаслідок чого зазнавав душевних страждань, втратив авторитет серед близьких. Позивач також був обмежений у вільному виборі місця знаходження та поведінки. При цьому винесення виправдувального вироку відносно позивача ОСОБА_1 свідчить про безпідставність кримінального переслідування. У зв`язку з таким переслідуванням з боку правоохоронних органів, позивач був відсторонений від посади, зазнав надзвичайного впливу, що призвів до глобальної зміни його життєвого укладу. Наявність такої шкоди визнається та не заперечується й відповідачами, які фактично заперечували лише щодо розміру її відшкодування. Визначаючи розмір грошової компенсації моральної шкоди, суд враховував вказані обставини, які свідчать про заподіяння позивачу душевних страждань,  та вважав, що сума в 1 000 000,00 грн. буде сприяти відновленню емоційного стану позивача, в тому числі відповідатиме засадам розумності і справедливості.
В апеляційній скарзі Державна казначейська служба України вказує, що рішення суду постановлено з порушенням норм матеріального та процесуального права та просить скасувати рішення суду в частині стягнення 1000000 грн. у відшкодування моральної шкоди та ухвалити нове, яким стягнути з Держави України на користь позивача 119017 грн. 94 коп. 
       Апеляційна скарга мотивована тим, що розмір моральної шкоди, завданої позивачеві, який стягнутий судом, є надуманим, визначений без врахування засад розумності та виваженості і не відповідає характеру немайнових втрат та обсягу моральних страждань позивача, а з урахуванням вимог закону, що регулює спірні правовідносини, а також строку перебування під слідством та судом становить 119017 грн. 94 коп. При цьому, відповідач наполягав на застосуванні такої розрахункової величини як прожитковий мінімум на одну особу. Також відповідач зауважив, що не допускається стягнення моральної шкоди з Казначейства, оскільки це змінює встановлений законодавством порядок виплати відповідних коштів а саме – стягнення має бути проведено не з Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку Державного бюджету України через Державну казначейську службу України, а лише з Державного бюджету України. 
В апеляційній скарзі Миколаївська обласна прокуратура вказує, що рішення суду постановлено з порушенням норм матеріального та процесуального права, з неповним встановленням обставин, які мають значення для справи та просить змінити рішення суду та прийняти нове рішення, яким зменшити розмір відшкодування моральної шкоди із урахуванням мінімального розміру, гарантованого ст. 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду». 
       Апеляційна скарга мотивована тим, що суд не обґрунтував, на підставі яких доказів визначив розмір відшкодування у сумі 1 млн. грн. Зокрема, позивач перебував під слідством і судом 57 місяців 5 днів. Розмір відшкодування моральної шкоди слід розрахувати, виходячи з установленого законодавством розміру мінімальної заробітної плати на момент розгляду справи судом, за кожен місяць перебування під слідством та судом, тому у даній справі з урахуванням встановленого на 01 січня 2020 року розміру мінімальної заробітної плати в Україні розмір відшкодування моральної шкоди, на яке має право позивач, становить 269996 грн. 
       В подальшому Миколаївська обласна прокуратура направила зміни до апеляційної скарги, в якій просила рішення суду скасувати, в позові відмовити.
       Зміни до апеляційної скарги мотивовані тим, що постановою Верховного Суду від 10 листопада 2020 року вирок Центрального районного суду м. Миколаєва від 05 липня 2019 року та ухвала Миколаївського апеляційного суду від 25 лютого 2020 року щодо ОСОБА_1 по справі №490/5119/15-к скасовані, призначений новий розгляд кримінального провадження у суді першої інстанції, що, на думку прокуратури, є підставою для скасування рішення, ухвалення нового про відмову в позові.
Заслухавши доповідь судді, пояснення представників третьої особи, позивача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційні скарги підлягають задоволенню частково із таких підстав.
Вимоги до судового рішення викладені у статтях 263, 264 ЦПК України.
       Відповідно до положень частин 1, 2, 3, 5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.         Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
       Згідно із вимогами  ч. 1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.
       Рішення суду першої інстанції вказаним вимогам закону не відповідає.
       Як встановив суд першої інстанції і таке вбачається з матеріалів справи, 24 березня 2015 року слідчим слідчого відділу Прокуратури Миколаївській області внесено відомості до ЄРДР за № 42015150000000085 за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених статтею 340 та частиною 2 статті 365 КК України, та розпочате досудове розслідування. 20 травня 2020 року ОСОБА_1 повідомлено про підозру у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених статтею 340 та частою 2 статті 365 КК України. 22 травня 2020 року ухвалою слідчого судді Центрального районного суду м. Миколаєва надано тимчасовий доступ до інформації в електронному та письмовому вигляді про вхідні та вихідні з`єднання абонентського номеру оператора мобільного зв`язку «lifecell» НОМЕР_1 , яким користувався ОСОБА_1 27 травня 2015 року ухвалою слідчого судді Центрального районного суду м. Миколаєва до позивача застосовано запобіжний захід у вигляді особистого зобов`язання до 15 липня 2015 року. 03 червня 2015 року прокурором відділу прокуратури Миколаївської області Висоцькою Н.В. затверджено обвинувальний акт. 05 липня 2019 року вироком Центрального районного суду м. Миколаєва по справі №490/5119/15-к ОСОБА_1 , обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених статтею 340 та частиною 2 статті 365 КК України, визнано невинуватим та виправдано у зв`язку із відсутності в його діях складу злочину. 25 лютого 2020 року ухвалою Миколаївського апеляційного суду по справі №490/5119/15-к апеляційну скаргу прокурора залишено без задоволення, а вирок Центрального районного суду м. Миколаєва від 05 липня 2019 року залишено без змін. 
       Звертаючись з позовом, ОСОБА_1 просив про відшкодування за рахунок держави в особі Державної казначейської служби України моральної шкоди, завданої йому, як він вважає, неправомірними діями органів досудового слідства при здійсненні кримінального провадження № 42015150000000085, оскільки стосовно нього тривалий час розслідувалося кримінальне провадження, в межах якого було застосовано запобіжний захід, поводились слідчі та оперативні дії, але за наслідками судового розгляду кримінального провадження вироком суду його виправдано. 
       Задовольняючи позов, суд дійшов висновку, що позивач внаслідок доведеності факту незаконності дій органів досудового слідства та прокуратури має право на відшкодування завданої цим моральної шкоди, яка підлягає стягненню з Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку Державного бюджету України через Державну казначейську службу України. 
       Апеляційний суд вважає такий висновок суду першої інстанції передчасним, таким, що суперечить положенням матеріального права, що регулюють спірні правовідносини, а також вимогам процесуального закону.
       У статтях 55, 56 Конституції України закріплено, що кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.
Частиною 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року, яка з огляду на приписи частини 1 статті 9 Конституції України, статті 10  ЦК України є частиною національного законодавства, визначено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
За змістом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Способами захисту особистих немайнових або майнових прав та інтересів, з якими особа має право звернутися до суду, зокрема, є відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, відшкодування моральної (немайнової) шкоди.
За положеннями, передбаченими статтею 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.
Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: 1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; 2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; 3) в інших випадках, встановлених законом.
       Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу.
Частинами 1, 2 та 7 статті 1176 ЦК України встановлено, що шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом. Порядок відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, встановлюється законом.
Пунктом 1 частини 1 статті 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» визначено, що відповідно до положень цього Закону підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові, зокрема, внаслідок, незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян.
У випадках, зазначених у частині 1 цієї статті, завдана шкода відшкодовується в повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду (частина друга статті першої Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду»).
Статтею 2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» визначено, що право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає, зокрема, у випадках, закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати.
Згідно з пунктом 5 статті 3 цього ж Закону у наведених у статті 1 цього Закону випадках громадянинові підлягає відшкодуванню моральна шкода.
Положеннями статті 4 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» встановлено, що відшкодування моральної шкоди, провадиться за рахунок коштів державного бюджету. Відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру.
Розмір моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, установлених цивільним законодавством. Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом (стаття 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду»).
Тобто чинним законодавством чітко визначено порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду, у тому числі й відшкодування моральної шкоди, і право на таке відшкодування виникає в силу прямої вказівки закону, а саме статті 1176 ЦК України та Закону.
Необхідною підставою для притягнення органу державної влади до відповідальності у вигляді стягнення шкоди є наявність трьох умов: неправомірні дії чи бездіяльності цього органу, наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою, і довести наявність цих умов має позивач, який звернувся з позовом про стягнення шкоди.
Відповідно до частини другої статті 23 ЦК України моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку зі знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.
Відповідно до статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним зі способів захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування моральної (немайнової) шкоди
Відповідач - це особа, яка, на думку позивача, або відповідного правоуповноваженого суб`єкта, порушила, не визнала чи оспорила суб`єктивні права, свободи чи інтереси позивача. Відповідач притягається до справи у зв`язку з позовною вимогою, яка пред`являється до нього. На відміну від позивача, відповідач - це особа, яка, на думку позивача або відповідного правоуповноваженого суб`єкта, порушила, не визнала чи оспорила суб`єктивні права, свободи чи інтереси позивача.
Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (частини 1, 3 статті 13 ЦПК України).
Визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи (дивіться висновки Великої Палати Верховного Суду у постанові від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц). 
При цьому неправильно обраний спосіб захисту права власності чи іншого речового права, звернення з позовом до неналежних відповідачів в певних випадках є підставою для відмови в позові.
       Велика Палата Верховного Суду у постанові 25 березня 2020 року по справі № 641/8857/17 звернула увагу на те, що держава діє у цивільних відносинах на рівних правах з іншими учасниками цих відносин (частина1 статті 167 ЦК України). Держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом (стаття 170 ЦК України).
Позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава (частина 2 статті 48 ЦПК України). Державу представляють відповідні органи державної влади в межах їх компетенції через свого представника (частина 4 статті 58 ЦПК України).
Отже, у цивільному судочинстві держава бере участь у справі як сторона через відповідний її орган, наділений повноваженнями саме у спірних правовідносинах, зокрема і представляти державу в суді (постанови Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2018 року у справі № 5023/10655/11 (провадження № 12-161гс18) (пункт 6.22), від 21 серпня 2019 року у справі № 761/35803/16-ц (постанова № 14-316цс19) (пункт 33), від 18 грудня 2019 року у справі № 688/2479/16-ц (провадження № 14-447цс19) (пункт 28)), зазвичай, орган, діями якого завдано шкоду.
Разом із тим, залучення або ж незалучення до участі у таких категоріях спорів Державної казначейської служби України чи її територіального органу не впливає на правильність визначення належного відповідача у справі, оскільки відповідачем є держава, а не Державна казначейська служба України чи її територіальний орган (постанови Великої Палати Верховного Суду від 27 листопада 2019 року у справі № 242/4741/16-ц (провадження № 14-515 цс 19) (пункт 44)).
Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (стаття 5 ЦПК України).
З урахуванням викладеного можна дійти висновку, що при вирішенні спору про відшкодування моральної шкоди, заподіяної громадянинові незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади, його посадовими або службовими особами, судам необхідно виходити з того, що зазначений орган має бути відповідачем у такій справі, якщо це передбачено відповідним законом. Якщо ж відповідним законом чи іншим нормативним актом це не передбачено або в ньому зазначено, що шкода відшкодовується державою (за рахунок держави), то поряд із відповідним державним органом суд може притягнути як відповідача відповідний орган Державного казначейства України.
Отже, належним відповідачем у цій справі є держава, яка повинна брати участь у справі через відповідний орган (органи) державної влади (дії якого призвели до завдання позивачу шкоди), проте у цій справі Державна казначейська служба України, яка відповідно до законодавства є органом, який здійснює лише списання коштів з державного бюджету, є єдиним відповідачем. 
Такий правовий висновок висловлений у постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2018 року у справі № 910/23967/16, від 27 листопада 2019 року у справі № 242/4741/16-ц, постановах Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 01 липня 2020 року у справі № 591/5911/17, від 23 вересня 2020 року у справі № 626/608/18, від 07 жовтня 2020 року у справі № 646/1806/18, від 18 грудня 2019 року у справі № 340/451/18, від 11 березня 2019 року у справі № 629/795/19, від 26 лютого 2020 року у справі № 366/2026/18.
Відповідно до статті 51 ЦПК України суд за клопотанням позивача, не припиняючи розгляду справи, замінює первісного відповідача належним відповідачем, якщо позов пред`явлено не до тієї особи, яка має відповідати за позовом, або залучає до участі у справі іншу особу як співвідповідача.
Відповідно до частини 5 статті 12 ЦПК України суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: керує ходом судового процесу; роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом.
Суд першої інстанції не виконав свій процесуальний обов`язок і не роз`яснив позивачеві його права щодо залучення до участі у справі співвідповідачем Миколаївської обласної прокуратури, незаконними рішеннями та діями посадових та службових осіб якої, на думку ОСОБА_1 , йому завдано моральної шкоди, не попередив про наслідки вчинення або невчинення вказаної процесуальної дії, тобто не сприяв здійсненню позивачем його процесуальних прав і, як наслідок, розглянув справу по суті у неналежному (неповному) суб`єктному складі осіб, які повинні брати участь при вирішенні спору.
Отже, у порушення указаних норм процесуального права суд першої інстанції не вирішив питання про можливість залучення до участі у справі співвідповідачем органу прокуратури, яка у даній справі була третьою особою, без участі якої висновок суду про доведеність/недоведеність по суті позовних вимог не може вважатися обґрунтованим, оскільки є передчасним. 
Вказане має важливе значення для правильного вирішення спору, оскільки, розглянувши справу лише за участі Держави Україна в особі Державної Казначейської служби України, яка є органом, що здійснює тільки списання коштів з державного бюджету, і не залучивши органи, дії яких, за твердженням позивача, призвели до завдання йому моральної шкоди, суд не встановив всіх фактичних обставин справи, які необхідні для встановлення факту завдання моральної шкоди, а в разі доведення такого - визначення розміру відшкодування цієї шкоди. Державна казначейська служба України будь-яких дій відносно позивача не вчиняла, тому й об`єктивно не могла надати пояснення з приводу обставин, викладених у позові.
Такі висновки відповідають викладеним у постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 28 жовтня 2020 року у справі № 610/3221/19-ц.
Суд апеляційної інстанції з огляду на положення статей 13, 367 ЦПК України позбавлений права ініціювати питання про притягнення до участі у справі співвідповідачів чи заміну первісних відповідачів належними. 
       Згідно із пунктом 4 частини 1 статті 376 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення є порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.
       Пунктом 4 частини 3 статті 376 ЦПК України передбачено, що порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо суд прийняв судове рішення про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки осіб, що не були залучені до участі у справі.
У справі, яка переглядається, порушення судом норм процесуального права потягло неправильне вирішення спору, оскільки судом фактично розглядались питання про права та обов`язки осіб, що не брали участі у справі як відповідачі.
При цьому в силу частини 4 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Оскільки справу судом першої інстанції розглянуто у неналежному суб`єктному складі, в апеляційного суду відсутні повноваження щодо залучення до розгляду справи співвідповідачів в порядку статті 51 ЦПК України, то апеляційний суд вважає за необхідне не обмежуватись доводами апеляційних скарг, в яких відсутні аргументи щодо незалучення до участі у справі належного відповідача, та скасувати рішення суду першої інстанції в силу пункту 4 частини 3 статті 376 ЦПК України, ухвалити по даній справі нове рішення про відмову в задоволенні позову, що не перешкоджає позивачу звернутися з новим позовом, правильно визначивши суб`єктний склад сторін.
З огляду на пред`явлення позову до неналежного відповідача доводи апеляційних скарг про неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, є передчасними.
У такому разі обґрунтованість позовних вимог по суті апеляційним судом не перевіряється.
Також апеляційний суд відхиляє доводи апеляційної скарги Миколаївської обласної прокуратури щодо скасування Верховним Судом вироку щодо позивача, яким останнього було виправдано, та ухвали апеляційного суду про залишення вироку суду без змін, оскільки в силу положень пункту 3 частини 2 статті 423 ЦПК України таке є підставою для перегляду рішення суду за нововиявленими обставинами, а не для скасування рішення суду при апеляційному перегляді справи.
В силу частини 1 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. 
Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат (частина 13 статті 141 ЦПК України).
       Оскільки внаслідок часткового задоволення апеляційних скарг рішення суду першої інстанції було скасовано та ухвалено нове про відмову у позові, а позивач в силу пункту 13 частини 2 статті 3 Закону України «Про судовий збір» судовий збір не сплачував відповідачеві та третій особі, які сплатили за подання апеляційний скарг по 15765 грн. судового збору, слід його компенсувати за рахунок держави. 
Керуючись статтями 367, 368, 374, 376, 381, 382 ЦПК України,

п о с т а н о в и л а :

       Апеляційні скарги Державної казначейської служби України та Миколаївської обласної прокуратури задовольнити частково.
       Рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 22 вересня 2020 року скасувати, ухвалити нове судове рішення.
       В позові  ОСОБА_1 до Державної казначейської служби України, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору – Миколаївська обласна прокуратура, про відшкодування шкоди, завданої незаконними діями органів досудового розслідування, відмовити.
       Компенсувати за рахунок держави Державній казначейській службі України та Миколаївській обласній прокуратурі сплачений ними за подання апеляційних скарг судовий збір – по 15765 грн. кожному.
       Постанова набирає законної сили з дня прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду за наявності передбачених статтею 389 ЦПК України підстав протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту.

Головуючий Т.М. Базовкіна

Судді: Л.М. Царюк 

Ж.М. Яворська 

________________________________________
Повний текст постанови складений 27 січня 2021 року