Справа № 127/2-95/10
Провадження № 22-ц/801/241/2021
Категорія: 
Головуючий у суді 1-ї інстанції Бессараб Н. М.
Доповідач:Панасюк О. С.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 лютого 2021 року	Справа № 127/2-95/10	м. Вінниця	

       Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого Панасюка О. С. (суддя – доповідач),
суддів Сала Т. Б., Шемети Т. М.,
з участю секретаря судового засідання Куленко О. В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за скаргою  ОСОБА_1 на дії головної державної виконавиці Центрального відділу державної виконавчої служби у місті Вінниці Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Хмельницький)  ОСОБА_2 за апеляційною скаргою головної державної виконавиці Центрального відділу державної виконавчої служби у місті Вінниці Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Хмельницький)  ОСОБА_2 Т. А. на ухвалу Вінницького міського суду Вінницької області у складі судді Бессараб Н. М. від 02 грудня 2020 року, –
встановив:
21 жовтня 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з цією скаргою, за якою просив:
- поновити строк на оскарження дій головної державної виконавиці Центрального відділу державної виконавчої служби у місті Вінниці Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Хмельницький) (далі головна державна виконавиця Центрального ВДВС у м. Вінниці Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Хмельницький), державна виконавиця) Міщук Т. А. про винесення постанови про закінчення виконавчого провадження від 08 липня 2020 року у виконавчому провадженні № 56404317 з примусового виконання виконавчого листа від 09 лютого 2017 року № 2-95/10, виданого Ленінським районним судом м. Вінниці про зобов`язання Вінницького обласного комісаріату надати квартиру сім`ї ОСОБА_1 , яка складається з: дружини ОСОБА_3 , дочки ОСОБА_1 , дочки ОСОБА_1 ; 
- визнати незаконною та скасувати цю постанову.
На обґрунтування скарги посилався на те, що він 10 травня 2018 року подав заяву до Центрального ВДВС м. Вінниця Головного територіального управління юстиції у Вінницькій області про відкриття виконавчого провадження на підставі виконавчого листа від 09 лютого 2017 року № 2-95/10, виданого Вінницьким міським судом Вінницької області про зобов`язання Вінницького обласного комісаріату надати квартиру його сім`ї. 16 травня 2018 року державним виконавцем відкрито виконавче провадження № 56404317, проте постановою від 08 липня 2020 року закрито це виконавче провадження на підставі пункту 11 частини першої статті 39 Закону України «Про виконавче провадження». Вважав, що вчинені головною державною виконавицею Міщук Т. А. виконавчі дії (накладення штрафів та звернення до правоохоронних органів з повідомленням про вчинення кримінального правопорушення) не є належними та достатніми заходами виконання рішення суду. 
Крім того, постанову державної виконавиці про закінчення виконавчого провадження від 08 липня 2020 року отримав лише 23 вересня 2020 року, а 01 жовтня 2020 року направив до Вінницького міського суду Вінницької області скаргу на цю постанову, яку ухвалою судді Вінницького міського суду Вінницької області від 06 жовтня 2020 року повернуто без розгляду з підстав невиконання скаржником вимог статті 183 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України). Оскільки ухвали суду від 06 жовтня 2020 року Вінницьким міським судом Вінницької області йому не направлялась, а її копію він отримав 19 жовтня 2020 року, то строк на оскарження дій державного виконавця пропущений з поважних причин.
Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 02 грудня 2020 року скаргу задоволено. Поновлено ОСОБА_1 строк на оскарження дій головної державної виконавиці ОСОБА_2 щодо винесення постанови про закінчення виконавчого провадження від 08 липня 2020 року у виконавчому провадженні № 56404317. Скасовано постанову від 08 липня 2020 року про закінчення виконавчого провадження № 56404317 з примусового виконання виконавчого листа від 09 лютого 2017 року № 2-95/10, виданого Ленінським районним судом м. Вінниці про зобов`язання Вінницького обласного комісаріату надати квартиру сім`ї ОСОБА_1 , яка складається з: дружини ОСОБА_3 , дочки ОСОБА_1 , дочки ОСОБА_1 , винесену головним державним виконавцем ОСОБА_2 .
Ухвала в частині скасування постанови мотивована тим, що державна виконавиця не вжила достатніх, ефективних заходів для своєчасного примусового виконання виконавчого документу, внаслідок чого рішення суду, яке набрало законної сили, тривалий час не виконується, а винесення постанови про закінчення виконавчого провадження від 08 липня 2020 року є передчасним та таким, що порушує права стягувача у виконавчому провадженні.
В частині поновлення строку на оскарження дій головної державної виконавиці постанова мотивована тим, що постанову державного виконавця про закінчення виконавчого провадження від 08 липня 2020 року ОСОБА_1 отримав 23 вересня 2020 року, 01 жовтня 2020 року направив до Вінницького міського суду Вінницької області скаргу, яку ухвалою цього суду від 06 жовтня 2020 року повернуто без розгляду. ОСОБА_1 її отримав 19 жовтня 2020 року, а тому строк на оскарження дій державної виконавиці пропущений ним з поважних причин. 
В апеляційній скарзі головна державна виконавиця  ОСОБА_2 , вказуючи на порушення судом норм процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просила ухвалу суду першої інстанції скасувати та прийняти нову постанову про відмову у задоволенні скарги ОСОБА_1 .
На обґрунтування доводів апеляційної скарги посилалася на те, що нею виконано усі дії, передбачені статтею 63 Закону України «Про виконавче провадження», складено акти про відмову Вінницького обласного військового комісаріату надавати квартиру сім`ї ОСОБА_1 , винесено постанови від 04 червня 2018 року та 15 липня 2019 року про накладення на боржника –  ІНФОРМАЦІЯ_1  штрафів в розмірі 5100 грн 00 к. та 10200 грн 00 к. та направлено повідомлення до Вінницького відділу поліції головного управління Національної поліції у Вінницькій області про вчинення кримінального правопорушення, передбаченого статтею 382 Кримінального кодексу України (далі КК України) щодо умисного невиконання рішення суду, що набрало законної сили. Крім того,  ОСОБА_1 було відомо про закінчення виконавчого провадження ще 29 липня 2020 року – з часу отримання відповіді адвокатом Родіним Р. В. на його звернення. 
ОСОБА_1 подав відзив на апеляційну скаргу, згідно з яким просив залишити її без задоволення, а ухвалу суду першої інстанції без змін, як таку, що постановлена з додержанням норм матеріального та процесуального права, відповідно до встановлених обставин справи.
Перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду в межах заявлених вимог та доводів апеляційної скарги, апеляційний суд прийшов до висновку, що вона задоволенню не підлягає з огляду на таке.
Частинами першою – третьою статті 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
За змістом статті 374 ЦПК України апеляційний суд залишає судове рішення без змін, а скаргу без задоволення, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права (стаття 375 ЦПК України).
Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Судом встановлено, що на виконанні в Центральному відділі ДВС у м. Вінниці Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Хмельницький) перебувало виконавче провадження № 56404317 з виконання виконавчого листа № 2-95/10 від 09 лютого 2017 про зобов`язання Вінницького обласного комісаріату надати квартиру сім`ї ОСОБА_1 , яка складається з: дружини ОСОБА_3 , дочки ОСОБА_1 , дочки ОСОБА_1 .
Актами державної виконавиці від 04 червня 2018 року та 15 липня 2019 року встановлено, що Вінницький обласний військовий комісаріат квартиру сім`ї ОСОБА_1 не надав (а. с. 51 – 52).
Постановами головної державної виконавці ОСОБА_2 від 04 червня 2018 року та 15 липня 2019 року за невиконання рішення суду накладені на боржника –  ІНФОРМАЦІЯ_1 , штрафи на користь держави в розмірі 5100 грн 00 к. та 10200 грн 00 к. і зобов`язано виконати рішення суду та попереджено про кримінальну відповідальність за умисне невиконання рішення суду (а. с. 50, 53).
15 липня 2019 року головна державна виконавиця ОСОБА_2 направила до Вінницького відділу поліції головного управління Національної поліції у Вінницькій області повідомлення про вчинення кримінального правопорушення, передбаченого статтею 382 КК України щодо умисного невиконання рішення суду, що набрало законної сили (а. с. 54 – 56). 
Постановою від 08 липня 2020 року виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа № 2-95/10 закінчено на підставі пункту 11 частини першої статті 39 Закону України «Про виконавче провадження» (а. с. 11, 33). 
Відповідно до частини першої статті 129-1 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання. 
У пункті 9 частини третьої статті 129 Конституції України до основних засад судочинства віднесено обов`язковість рішень суду.
Частиною першою статті 18 ЦПК України визначено, що судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, – і за її межами.
Виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.
Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, яка є обов`язковою для застосування судами відповідно до частини четвертої статті 10 ЦПК України і Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (Рішення ЄСПЛ у справі «Хорнсбі проти Греції» («Hornsby v. Greece») від 19 березня 1997 року (п. 40). У Рішенні ЄСПЛ у справі «Войтенко проти України» («Voytenko v. Ukraine») від 29 червня 2004 року Європейський суд з прав людини нагадує свою практику, що неможливість для заявника домогтися виконання судового рішення, винесеного найого чи її користь, становить втручання у право на мирне володіння майном, що викладене у першому реченні пункту першого статті 1 Протоколу № 1.
За змістом статті 448 ЦПК України, статті 74 Закону України «Про виконавче провадження» сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду зі скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їх права чи свободи.
Згідно із частиною першою статті 448 ЦПК України скарга подається до суду, який видав виконавчий документ.
Статтею 1 Закону України «Про виконавче провадження» визначено, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі – рішення) – сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
Нормою статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» на державного виконавця покладено обов`язок вживати передбачених цим законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.
Стаття 63 Закону України «Про виконавче провадження» регулює порядок виконання рішень суду, за якими боржник зобов`язаний особисто вчинити певні дії або утриматися від їх вчинення. За рішеннями, за якими боржник зобов`язаний особисто вчинити певні дії або утриматися від їх вчинення, виконавець наступного робочого дня після закінчення строку, визначеного частиною шостою статті 26 цього Закону, перевіряє виконання рішення боржником. Якщо рішення підлягає негайному виконанню, виконавець перевіряє виконання рішення не пізніш як на третій робочий день після відкриттявиконавчого провадження (частина перша статті 63 Закону України «Про виконавче провадження»).
У пункті 3 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України
з розгляду цивільних і кримінальних справ від 7 лютого 2014 року № 6 «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судових рішень у цивільних справах» роз`яснено, що при розгляді скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби суди повинні враховувати, що Законом України «Про виконавче провадження» передбачено заборону на зловживання процесуальними правами під час здійснення виконавчого провадження. Так, державний виконавець зобов`язаний вживати передбачені Законом України «Про виконавче провадження» заходи примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії, а особи, які беруть участь у виконавчому провадженні, зобов`язані сумлінно користуватися усіма наданими їм правами з метою забезпечення своєчасного та в повному обсязі вчинення виконавчих дій. 
Оскільки боржником –  ІНФОРМАЦІЯ_2 – самостійно не виконувалося рішення Ленінського районного суду м. Вінниці від 25 червня 2010 року, а державною виконавицею не вчинялися виконавчі дії протягом 10 років (до повернення виконавчого документа), то суд першої інстанції дійшов до правильного висновку про те, що державною виконавицею під час вчинення виконавчих дій допущено порушення, викладені у частинах першій, четвертій статті 63 Закону України «Про виконавче провадження».
У пункті 18 цієї постанови роз`яснено, що у разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу державної виконавчої служби задовольнити вимогу заявника та усунути допущені порушення або іншим шляхом поновлює його порушені права чи свободи.
Належним доказом вжиття усіх передбачених Законом заходів з примусового виконання рішення суду, що свідчить про повноту виконавчих дії, є повне виконання рішення суду.
Невиконання рішення суду, що набрало законної сили, свідчить про неповноту виконавчих дії, що є недопустимим з огляду на приписи статті 129-1 Конституції України. Такий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 20 січня 2021 року у справі № 619/562/18.
Оскільки примусове виконання рішень в Україні покладається на державну виконавчу службу та приватних виконавців, які зобов`язані вживати передбачених Законом України «Про виконавче провадження» заходів щодо примусового виконання рішень, державна виконавиця діяла з порушенням вказаного Закону, при цьому прийняв неправомірне рішення про закриття виконавчого провадження № 2-95/10, виданого Вінницьким міським судом Вінницької області, яке повинно бути виконане.
Апеляційний суд відхиляє доводи апеляційної скарги про те, що  ОСОБА_1 отримав постанову про закриття виконавчого провадження № 56404317 27 липня 2020 року, оскільки з наданих до відзиву на позовну заяву доказів (фотокопій фіскального чеку та відстеження поштового відправлення) не видно, що саме направлялось адвокату Родіну Р. В. на його адвокатське звернення.
Доказів отримання ОСОБА_1 чи його адвокатом Родіним Р. В. саме постанови про закінчення виконавчого провадження № 56404317 від 08 липня 2020 року у справі немає.
За таких обставин апеляційний суд прийшов до висновку, що доводи апеляційної скарги не є істотними, висновків суду не спростовують та не дають підстав для скасування чи зміни рішення.
Керуючись статтями 367, 369, 374, 376, 381, 382, 384, 389, 390 ЦПК України апеляційний суд, –
п о с т а н о в и в :
Апеляційну скаргу головної державної виконавиці Центрального відділу державної виконавчої служби у місті Вінниці Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Хмельницький) Цимбалюк (Міщук) Т. А. залишити без задоволення, а ухвалу Вінницького міського суду Вінницької області від 02 грудня 2020 року – без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
       (Повний текст судового рішення складено 22 лютого 2021 року)

       Головуючий                                                        О. С. Панасюк 

       Судді:                                                                 Т. Б. Сало        

                                                                               Т. М. Шемета