Справа № 352/1767/20 
Провадження № 22-ц/4808/323/21 
Головуючий у 1 інстанції Гриньків Д. В. 
Суддя-доповідач Фединяк 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
18 березня 2021 року м. Івано-Франківськ
Івано-Франківський апеляційний суд в складі колегії суддів:
головуючого  Фединяка В.Д. (суддя-доповідач)
суддів:           Бойчука І.В., Девляшевського В.А.    
секретаря          Мельник О.В.,                        
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів, за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Тисменицького районного суду від 01 грудня 2020 року, постановлене у складі судді Гриньківа Д. В.у  м. Тисмениці, 

ВСТАНОВИВ:
У вересні 2020 року ОСОБА_1 звернулась в суд з позовом до ОСОБА_2 про стягнення аліментів.
Позовна заява мотивовано тим, що сторони з  18 липня 2012 року  перебували у шлюбі, зареєстрованому відділом  державної  реєстрації актів  цивільного стану  Івано-Франківського міського управління юстиції Івано-Франківської області, актовий запис №806.  У шлюбі народились двоє дітей  ОСОБА_3 ,  ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 ,  ІНФОРМАЦІЯ_2 , які на даний час проживають з матір`ю. Рішенням Тисменицького районного суду Івано-Франківської області від 07 серпня 2019 року шлюб між сторонами розірвано, малолітніх дітей залишено проживати з матір`ю. З лютого 2020 року відповідач фактично проживає та працює в Нідерландах. Останній не несе жодних матеріальних витрат на утримання дітей. Усі обов`язки щодо них вона виконує одноособово. Угоди про добровільну сплату аліментів між ними не досягнуто. Просить стягнути з ОСОБА_2 на її користь аліменти на утримання двох дітей ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 щомісячно у розмірі 5000 грн на кожну дитину, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, до досягнення ними повноліття.
Рішенням Тисменицького районного суду від 01 грудня 2020 року позов ОСОБА_1 задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_2 в користь ОСОБА_1 аліменти у твердій грошовій сумі на утримання дітей ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 в розмірі 2318 (дві тисячі триста вісімнадцять) грн, та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у розмірі 1859 грн (одна тисяча вісімсот п`ятдесят дев`ять) щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 04.09.2020, до досягнення дітьми повноліття. Рішення в частині стягнення суми аліментів за один місяць підлягає негайному виконанню.
В задоволенні позову в іншій частині відмовлено. Стягнуто з ОСОБА_2 судовий збір у дохід державного бюджету (стягувач - Державна судова адміністрація України) в розмірі 840 (вісімсот сорок) грн. 80 коп.
Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій ставить питання про скасування оскаржуваного рішення суду та ухвалення нового про стягнення з нього аліментів на утримання дітей у розмірі по 1200 грн, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, до досягнення ними повноліття, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права. На думку апелянта, він перебуваючи за кордоном не має стабільного доходу та офіційно не працевлаштований. Крім того, в нього значно погіршилось здоров`я, що тягне за собою значні матеріальні витрати. Вказує, що на його утриманні перебуває батько, який також хворіє, він надає йому матеріальну допомогу та частково покриває витрати на лікування. Посилається, що мінімальний поріг стягнення аліментів на одну дитину визначений Законом України «Про державний бюджет» та становить 1197, 50 грн, дану суму він не заперечує сплачувати. 
Відзив на апеляційну скаргу у встановлений апеляційним судом строк не надходив.
Відповідно до ч.3 ст.360 ЦПК України, відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
Сторони  у встановленому законом порядку повідомлені про дату, час і місце розгляду справи, проте в судове засідання не з`явились, що відповідно ч.2 ст.372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи у їх відсутності. 
Розгляд справи за відсутності сторін та учасників справи, щодо яких наявні відомості про вручення судової повістки не є порушенням статті 129 Конституції України та статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод про доступ до правосуддя.
Заслухавши доповідь судді, дослідивши матеріали справи та перевіривши відповідно до ст. 367 ЦПК України наведені у скарзі доводи, апеляційний суд дійшов висновку про відхилення апеляційної скарги з таких підстав.
Задовольняючи позов ОСОБА_1 суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_2 є батьком ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , які на даний час проживають з матір`ю та перебувають на її утриманні. Обов`язок утримувати дитину є рівною мірою обов`язком як матері, так і батька. Тому, з урахуванням матеріального стану відповідача, та положень статті 182 СК України щодо встановлення мінімального розміру аліментів, суд прийшов до висновку, що з відповідача слід стягнути аліменти у твердій грошовій сумі на утримання дітей ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі 2318 (дві тисячі триста вісімнадцять) грн., та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у розмірі 1859 (одна тисяча вісімсот п`ятдесят дев`ять) грн. щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 04.09.2020, до досягнення дітьми повноліття. Рішення в частині стягнення суми аліментів за один місяць підлягає негайному виконанню.
Висновок суду  відповідає вимогам закону і матеріалам справи.
Згідно вимог статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність і допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи.
Відповідно до частини першої  статті 352  ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.
Підставами апеляційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права. 
Судом встановлено, що сторони перебували в шлюбі, зареєстрованого 18 липня 2012 року у виконавчому комітеті Івано-Франківського міського управління юстиції Івано-Франківської області, актовий запис №806.
Сторони є батьками малолітніх ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується копією свідоцтва про народження серія НОМЕР_1 виданого 12.09.2012 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується копією свідоцтва про народження серія НОМЕР_2 виданого 05.02.2015 (а.с. 10-11).
Рішенням Тисменицького районного суду Івано-Франківської області від 07 серпня 2019 року шлюб між сторонами розірвано, малолітніх дітей залишено проживати з матір`ю (а.с.12-14)
Також установлено, що неповнолітні діти сторін проживають з матір`ю та перебувають на її утриманні. Зазначених обставин сторони не заперечують, суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання, тому відповідно ч.1ст.82 ЦПК України не підлягають доказуванню. 
Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України N 789-XII від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.
Згідно ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.
Відповідно ч.ч.1,2 ст.181 СК України способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними.
За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі.
За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі (ч. 3 ст. 181 СК України).
Відповідно до ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення.
Відповідно до положень ст. 183 СК України розмір аліментів визначається у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини.
Крім того, суд за заявою платника або одержувача може визначити розмір аліментів у твердій грошовій сумі, якщо платник аліментів має нерегулярний, мінливий дохід, частину доходу одержує в натурі, а також за наявності інших обставин, що мають істотне значення (ч. 1 ст. 184 СК України).
При цьому підстави визначення розміру аліментів у частках до заробітку (доходу) або у твердій сумі визначаються з урахуванням як положень ст. 182 СК України, так і положень ст. ст. 183, 184 СК України.
Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, за винятком випадків, передбачених статтею 184 цього Кодексу.
Згідно Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» від 14.11.2019 року установлений прожитковий мінімум на одну особу на 2020 рік в розрахунку на місяць для дітей віком до 6 років: з 1 січня 2020 року - 1779 гривень, з 1 липня - 1859 гривень, з 1 грудня - 1921 гривня; дітей віком від 6 до 18 років: з 1 січня 2020 року - 2218 гривень, з 1 липня - 2318 гривень, з 1 грудня - 2395 гривень.
При визначенні розміру аліментів суд першої інстанції, відповідно до ст. 182 СК України вірно врахував матеріальний стан відповідача та прийшов правильного висновку про стягнення ОСОБА_2 , на користь ОСОБА_1 , аліменти у твердій грошовій сумі на утримання дітей ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі 2318 (дві тисячі триста вісімнадцять) грн., та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у розмірі 1859 (одна тисяча вісімсот п`ятдесят дев`ять) грн. щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 04.09.2020, до досягнення дітьми повноліття.
Отже, суд першої інстанції, визначаючи підстави для стягнення аліментів на утримання неповнолітніх дітей, врахував правила статті 182 СК України, дав правильну оцінку зібраним у справі доказам для визначення належного до сплати розміру аліментів.
Суд відхиляє доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 , щодо сплати аліментів на утримання неповнолітніх дітей у розмірі 50 % прожиткованого мінімуму, оскільки такий розмір встановлений ст. 182 СК України як необхідний для дитини відповідного віку та не є обмеженням для платника аліментів.
Також суд відхиляє доводи апеляційної скарги про те, що відповідач несе витрати на утримання батьків, так як не підтверджені доказами, а відповідно до частини шостої статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (справа "Серявін та інші проти України" від 10 лютого 2010 року).
Інші доводи апеляційної скарги зводяться до незгоди з висновками суду першої інстанції стосовно установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом, який їх обґрунтовано спростував.
Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі "Проніна проти України", N 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). 
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
За змістом статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. 
Оскаржуване рішення відповідає вимогам закону, ґрунтується на засадах верховенства права, принципах справедливості, добросовісності та розумності, підстави для його скасування відсутні.
Частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України передбачено, що якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Оскільки апеляційний суд не змінює судове рішення та не ухвалює нове, то в такому разі розподіл судових витрат не проводиться.
Керуючись ст.ст. 374, 375, 382-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення. Рішення Тисменицького районного суду від 01 грудня 2020 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її підписання і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту судового рішення.
Повний текст складено 22 березня 2021 року.

Судді:                                                        В.Д.Фединяк
                                                               І.В.Бойчук
       В.А.Девляшевський