ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 березня 2021 року	Львів	Справа № 1.380.2019.006547 пров. № А/857/1501/21	

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:
головуючого судді                                                           Шевчук С.М.,  
суддів                                                                         Іщук Л.П., Шинкар Т.І.,
за участі секретаря судового засідання                    Чопко Ю.Т.,
представника відповідача                                        Козоріз О.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові  апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Львівській області на рішення  Львівського окружного адміністративного суду  від 24 листопада 2020 року (ухвалене у м. Львів в порядку загального позовного провадження, судом під головуванням судді Братичак У. В., повний текст рішення складено – 04.12.2020 року)  у справі № 1.380.2019.006547 за адміністративним позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "РЕГІОН-ХОЛ" до Головного управління ДПС у Львівській області  про визнання протиправними і скасування податкових повідомлень-рішень, суд -

В С Т А Н О В И В :
І. ОПИСОВА ЧАСТИНА
Товариство з обмеженою відповідальністю “РЕГІОН-ХОЛ”  звернулося з позовною заявою до Головного управління ДПС у Львівській області  про  визнання протиправним та скасування податкових повідомлень- рішень, виданих ГУ ДФС у Львівській області від 17.07.2019 форми “Р” №0010601401 та форми “П” №0010611401.
Рішення  Львівського окружного адміністративного суду  від 24 листопада 2020 року позов задоволено повністю.
Визнано протиправним та скасовано податкові повідомлення рішення, видані Головним управлінням ДФС у Львівській області від 17.07.2019 форми “Р” №0010601401 та форми “П” №0010611401.
Стягнуто з Головного управління ДПС у Львівській області за рахунок бюджетних асигнувань на користь Товариства з обмеженою відповідальністю “РЕГІОН-ХОЛ” (судовий збір в сумі 19 210 (дев`ятнадцять тисяч двісті десять) грн. 00 коп.
Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції відповідач звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове рішення, яким  у задоволенні позову відмовити. В обґрунтування апеляційної скарги відповідач вказує, що судом першої інстанції неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, судове рішення прийнято з порушенням норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи.
На обґрунтування апеляційних вимог відповідач посилається на те, що процесі проведення перевірки встановлено факт безпідставного відображення позивачем у податковому обліку господарських операцій щодо отримання товарно-матеріальних цінностей у ТзОВ “Софт-Моб”, оскільки такі фактично не відбулися. Контрагент позивача не має достатньої кількості працівників, відсутня інформація щодо наявності об`єктів оподаткування, що свідчить про відсутність власного майна; відсутнє власне чи орендоване устаткування  та обладнання, транспортні засоби, будь-яка інформація про зберігання товарів.
При цьому, зазначає, що згідно з даними Єдиного державного реєстру податкових накладних, по ланцюгу постачання встановлено придбання ТзОВ “Софт-Моб”  нафтопродуктів у ТОВ “Галстер Груп” та “Гет Стар”, у яких в свою чергу встановлено відсутність придбання нафтопродуктів. Сам факт наявності у позивача податкових чи-то видаткових накладних, виписаних від імені постачальника, або інших документів складених з посиланням на поставку товарів (послуг) не є безумовним доказом реальності господарських операцій з ним, якщо інші обставини свідчать про недостовірність інформації в цих документах. Таким чином вважає, що контролюючим органом зроблено  підставний висновок про нереальність здійснення господарських операцій між ТОВ “РЕГІОН-ХОЛ” та ТОВ “Софт- Моб”.
03.03.2021 року відповідач подав клопотання про скасування оскаржуваного судового рішення та залишення позовної заяви без розгляду  у зв`язку  зі сплином  місячного строку, передбаченого п. 56.19 ст. 56 ПК України внаслідок застосування процедури адміністративного оскарження. В підтвердження чого надано витяг із системи АІС «Скарга – Податковий блок» про скерування рішення ДФС України від 30.09.2019 року №3929/6/99-00-08-05-02.
Позивач  подав клопотання  у якому просив, визнати причини пропуску  строку звернення до суду поважними та поновити позивачу строк звернення з позовом до суду. Вказане клопотання обґрунтовано зміною правової позиції Верховного Суду щодо строків звернення платника податків із позовом до адміністративного суду у тому числі після використання процедури адміністративного оскарження. Також позивач подав відзив на апеляційну скаргу у якому  заперечував проти задоволення апеляційної скарги та просив суд залишити рішення суду першої інстанції без змін, з мотивів аналогічних тим, що викладені судом першої інстанції в оскаржуваному рішенні.   
Позивач повідомлений про дату, час  та місце апеляційного розгляду призначеного на 25.03.2021 року, про що свідчить розписка представника позивача про отримання нею копії ухвали про відкриття апеляційного провадження та повістки-повідомлення про виклик в судове засідання на 25.03.2021 року. В судове засідання позивач не прибув. Позивачем подано клопотання про відкладення  слухання справи, яке надійшло після судового засідання та оголошення вступної та резолютивної частини даного рішення суду. 

ІІ. ОЦІНКА СУДУ ПЕРШОЇ ІНСТАНЦІЇ
Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що всі надані позивачем документи відповідають вимогам, встановленим Законом №996-XIV до первинних документів, не викликають у суду сумнівів щодо їх достовірності та в сукупності з іншими доказами підтверджують реальність здійснення господарських операцій позивача та ТОВ “Софт- Моб”.

ІІ. ОБСТАВИНИ, ВСТАНОВЛЕНІ СУДОМ.
Судом встановлено та підтверджено матеріалами справи, що  Головне управління ДФС у Львівській області  провело позапланову документальну виїзну перевірку ТОВ “РЕГІОН-ХОЛ” з питань дотримання вимог податкового законодавства по взаємовідносинах із  ТОВ “Софт-Моб” за листопад 2018 року та правомірності їх відображення у податкових деклараціях з податку на додану вартість та податковій декларації з податку на прибуток.
Результати вказаної перевірки оформлено актом від 21.06.2019 №919/14.1/41559573. 
В ході обумовленої позапланової документальної перевірки встановлено, що контрагент позивача - ТОВ “Софт- Моб” не має достатньої кількості працівників, відсутня інформація щодо наявності об`єктів оподаткування, що свідчить про відсутність власного майна; відсутнє власне чи орендоване устаткування  та обладнання , транспортні засоби, будь-яка інформація про зберігання товарів. Згідно з даними Єдиного державного реєстру податкових накладних встановлено придбання ТзОВ “Софт-Моб”  нафтопродуктів у ТОВ “Галстер Груп” та “Гет Стар”, у яких в свою чергу встановлено відсутність придбання нафтопродуктів. Таким чином, позивачем неправомірно віднесено до податкового кредиту суми ПДВ за результатами господарських операцій з ТзОВ “Софт-Моб”, а відповідні витрати на придбання продукції у вказаного контрагента безпідставно включено до складу витрат внаслідок чого зменшено податкове зобов`язання з податку на прибуток за період, що перевірявся. Як наслідок таких висновків, відповідач вказав на порушення позивачем вимог:
- п.п.134.1.1 п.134.1 ст.134 Податкового Кодексу України, в результаті чого підприємством завищено від`ємне значення об`єкта оподаткування з податку на прибуток за 2018 рік на суму 4 072 760 грн.;
- п.198.1, п. 198.2, ст.198 ; п. 200.1 ст. 200 Податкового Кодексу України, в результаті чого підприємством занижено податок на додану вартість, що підлягає сплаті до бюджет, на загальну суму 814      552 грн., в тому числі за грудень 2018 року на суму 814 552 грн. 
На підставі вищезазначеного акту перевірки ГУ ДФС у Львівській області 17.07.2019 року винесено:
- податкове повідомлення-рішення форми “Р” №0010601401, яким позивачу збільшено грошове зобов`язання з податку на додану вартість на суму 1018190 грн., в тому числі за основним платежем 814552 грн. та за штрафними санкціями 203638 грн.;
- податкове повідомлення-рішення форми “П” №0010611401, яким позивачу зменшено суму від`ємного значення об`єкта оподаткування  податком на прибуток  у розмірі 4072760 грн.
Не погоджуючись з правомірністю прийняття відповідачем вказаних податкових повідомлень-рішень від 17.07.2019 року №№0010601401, 0010611401, вважаючи їх такими, що суперечать вимогам податкового законодавства, позивач звернувся до суду з даним позовом.

ІV. ПОЗИЦІЯ АПЕЛЯЦІЙНОГО СУДУ
Перевіривши за наявними у справі матеріалами доводи, викладені у апеляційній скарзі, правильність застосування судами норм матеріального та процесуального права і правової оцінки обставин у справі у межах, визначених статтею 308 Кодексу адміністративного судочинства України (КАС України), колегія суддів встановила таке.
Відповідачем подано клопотання про залишення позову без розгляду із врахуванням правової позиції Верховного суду, викладеної у постанові від 26.11.2020 року, у справі №500/2486/19. 
Разом з клопотанням відповідач надав суду докази застосування процедури адміністративного оскарження до податкових повідомлень – рішень, які є предметом даного спору. За результатами застосування процедури адміністративного оскарження ДФС України винесено  рішення від 30.09.2019 року №3929/6/99-00-08-05-02, яке отримане позивачем 04.10.2019 року. Вказані обставини не заперечуються позивачем.
Відповідно до правової позиції Верховного суду, викладеної у постанові від 26.11.2020 року, у справі №500/2486/19: «загальні норми процедури судового оскарження в рамках розгляду публічно-правових спорів регулюються    КАС України.
Частиною першою    статті 122 КАС України    визначено, що позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.
Згідно з абзацом першим частини другої    статті 122 КАС України    для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
Відповідно до частини четвертої    статті 122 КАС України    якщо    законом    передбачена можливість досудового порядку вирішення спору і позивач скористався цим порядком, або    законом    визначена обов`язковість досудового порядку вирішення спору, то для звернення до адміністративного суду встановлюється тримісячний строк, який обчислюється з дня вручення позивачу рішення за результатами розгляду його скарги на рішення, дії або бездіяльність суб`єкта владних повноважень. Якщо рішення за результатами розгляду скарги позивача на рішення, дії або бездіяльність суб`єкта владних повноважень не було прийнято та (або) вручено суб`єктом владних повноважень позивачу у строки, встановлені    законом, то для звернення до адміністративного суду встановлюється шестимісячний строк, який обчислюється з дня звернення позивача до суб`єкта владних повноважень із відповідною скаргою на рішення, дії або бездіяльність суб`єкта владних повноважень.
Отже,    КАС України    передбачає можливість установлення іншими законами спеціальних строків звернення до адміністративного суду, а також спеціального порядку обчислення таких строків. Такі спеціальні строки мають перевагу в застосуванні порівняно із загальним строком звернення до адміністративного суду, визначеним частиною другою    статті 122 цього Кодексу, а також скороченими строками, визначеними частиною четвертою    статті 122 КАС України.
Відносини у сфері оподаткування, права та обов`язки платників податків і зборів, компетенцію контролюючих органів, повноваження та обов`язки їх посадових осіб під час адміністрування податків, а також відповідальність за порушення податкового законодавства регулює    Податковий кодекс України.
Спеціальною нормою, яка встановлює порядок оскарження рішень контролюючих органів, є    стаття 56 ПК України. З її змісту вбачається, що у платника податків є право розсуду в обранні адміністративного та/або судового порядку оскарження такого рішення після його отримання. Обрання платником податків в першу чергу адміністративного порядку оскарження рішення не виключає можливості надалі звернутися до суду з відповідним позовом, що визнається досудовим порядком вирішення спору. Водночас якщо після отримання рішення контролюючого органу платник податків звертається до суду з позовом, його право на адміністративне оскарження такого рішення втрачається.
Пунктом    56.18    статті    56 ПК України    визначено, що з урахуванням строків давності, визначених    статтею 102 цього Кодексу, платник податків має право оскаржити в суді податкове повідомлення-рішення або інше рішення контролюючого органу у будь-який момент після отримання такого рішення.
Відповідно до пункту    56.19    статті    56 ПК України    у разі коли до подання позовної заяви проводилася процедура адміністративного оскарження, платник податків має право оскаржити в суді податкове повідомлення-рішення або інше рішення контролюючого органу про нарахування грошового зобов`язання протягом місяця, що настає за днем закінчення процедури адміністративного оскарження відповідно до пункту 56.17 цієї статті.»
Одночасно, у зазначеній  постанові Верховний Суд зазначив, що відступає від висновку про застосування норми права щодо строку звернення до суду в частині того, що положення пункту    56.18    статті    56 ПК України    є спеціальними щодо приписів    статті 122 КАС України, а тому незалежно від використання платником податків права на адміністративне оскарження такий строк становить 1095 днів. 
Судом враховано, що  на момент звернення позивача до суду з даним позовом та дату винесення судом першої інстанції оскаржуваного рішення, актуальною була правова позиція   Верховного Суду, яка викладена у постанові від 3 квітня 2020 року у справі №2540/2576/18, відповідно до якої строк звернення до суду з адміністративний позовом про оскарження рішення контролюючого органу в тому числі із застосуванням процедури адміністративного оскарження  становив 1095 днів.
Як наслідок, на момент  подачі позовної заяви та прийняття оскаржуваного рішення, позивач не міг передбачити, що Верховним Судом буде сформовано нову правову позицію, за якою строк звернення  до суду для оскарження  в судовому порядку податкових –повідомлень – рішень після застосування платником податків процедури адміністративного оскарження буде скорочено з 1095 днів до одного місяця.
Верховний Суд в постанові від 26.11.2020 року у справі  №500/2486/19  зазначив, що суди повинні уникати випадків правового пуризму, зокрема скасування правомірних рішень, ухвалених відповідно до усталеної на той час судової практики, лише на тій підставі, що станом на час розгляду справи судом апеляційної та/або касаційної інстанції змінилось юридичне тлумачення відповідної правової норми.
Як наслідок, приведені  позивачем доводи стосовно наявності правових підстав для визнання поважними причин пропуску строку звернення до суду у зв`язку із  неочікуваною зміною правової позиції Верховного Суду є такими, що  беззаперечно заслуговують на увагу суду апеляційної інстанції, позаяк  суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. 
Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує кожному право на справедливий суд, що включає, крім іншого, право на розгляд його справи. 
Відтак, зміна правової позиції не може бути перешкодою для доступу  особи до суду з урахуванням того, що на момент звернення до суду з позовом  у такої особи  були очікувані та передбачувані сподівання, що  для оскарження  в судовому порядку податкових –повідомлень – рішень (в тому числі і після застосування платником податків процедури адміністративного оскарження)  платник податків має 1095 днів.
Крім того, колегія суддів звертає увагу на те, що відповідно до ч.2 п.2 ст.317 КАС України порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.
З огляду на таке, не применшуючи значення дотримання строків звернення до адміністративного суду, встановлених     КАС України, колегія суддів вважає, що порушення процесуальної норми повинно бути підставою для скасування судового рішення лише за умови, якщо останнє за своєю суттю є необґрунтованим та/або незаконним й підлягало би скасуванню чи зміні навіть за відсутності вказаної підстави.
За наведених обставин, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення заявленого клопотання відповідача про залишення позовної заяви без розгляду.
Відносно ж решти доводів апеляційної скарги, то судом враховано, що відповідно до пункту    44.1    статті    44 Податкового кодексу України    (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин; далі -    ПК України) для цілей оподаткування платники податків зобов`язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов`язаних з визначенням об`єктів оподаткування та/або податкових зобов`язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов`язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством.
Платникам податків забороняється формування показників податкової звітності, митних декларацій на підставі даних, не підтверджених документами, що визначені абзацом першим цього пункту.
За змістом частин першої та другої    статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» № 996-ХIV    підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені на паперових або машинних носіях і повинні мати такі обов`язкові реквізити: назву документа (форми); дату і місце складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.
При цьому, відповідно до абзацу дев`ятого цієї ж частини, неістотні недоліки в документах, що містять відомості про господарську операцію, не є підставою для невизнання господарської операції, за умови, що такі недоліки не перешкоджають можливості ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції, та містять відомості про дату складання документа, назву підприємства, від імені якого складено документ, зміст та обсяг господарської операції тощо.
Згідно п.2.4 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого    наказом Міністерства фінансів України від 24.05.1995 р. № 88, первинні документи (на паперових і машинозчитуваних носіях інформації) для надання їм юридичної сили і доказовості повинні мати такі обов`язкові реквізити: назва підприємства, установи, від імені яких складений документ, назва документа (форми), код форми, дата і місце складання, зміст господарської операції та її вимірники (у натуральному і вартісному виразі),    посади, прізвища і підписи осіб, відповідальних за дозвіл та здійснення господарської операції і складання первинного документа.
Відповідно до п.2.15 та п.2.16 вищевказаного Положення забороняється приймати до виконання первинні документи на операції, що суперечать законодавчим та нормативним актам.
Таким чином, для надання юридичної сили і доказовості первинні документи повинні бути складені відповідно до вимог чинного законодавства, містити всі обов`язкові реквізити та не порушувати публічний порядок, встановлений Законом України «Про бухгалтерській облік та фінансову звітність в Україні».
Тобто для бухгалтерського обліку мають значення лише ті документи, які        містять обов`язкові реквізити та підтверджують фактичне здійснення господарських операцій (видаткові накладні, акти виконаних робіт та інш.).
Слід зазначити, що податкова накладна не є первинним обліковим документом для цілей бухгалтерського обліку.
Відповідно до п.п.    201.6,    201.8,    201.10    статті    201 ПК України    податкова накладна є податковим документом.
Підпунктом    14.1.181    пункту    14.1    статті    14 ПК України    визначено, що податковий кредит - це сума, на яку платник податку на додану вартість має право зменшити податкове зобов`язання звітного (податкового) періоду, визначена згідно з    розділом V цього Кодексу.
Відповідно до пункту    198.1    статті    198 ПК України    до податкового кредиту відносяться суми податку, сплачені/нараховані у разі здійснення операцій з: а) придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг; б) придбання (будівництво, спорудження, створення) необоротних активів, у тому числі при їх ввезенні на митну територію України (у тому числі у зв`язку з придбанням та/або ввезенням таких активів як внесок до статутного фонду та/або при передачі таких активів на баланс платника податку, уповноваженого вести облік результатів спільної діяльності); в) отримання послуг, наданих нерезидентом на митній території України, та в разі отримання послуг, місцем постачання яких є митна територія України; г) ввезення необоротних активів на митну територію України за договорами оперативного або фінансового лізингу.
Пункт    198.3    статті    198 ПК України    встановлює, що податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг (у разі здійснення контрольованих операцій - не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до    статті 39 цього Кодексу) та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом    193.1    статті    193    цього    Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв`язку з: придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку; придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті, з метою подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.
Право на нарахування податкового кредиту виникає незалежно від того, чи такі товари/послуги та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду.
За правилами пункту    198.2    статті    198 ПК України    датою виникнення права платника податку на віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше: дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг; дата отримання платником податку товарів/послуг, що підтверджено податковою накладною.
Згідно з пунктом    198.6    статті    198 ПК України    не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв`язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними (або підтверджені податковими накладними, оформленими з порушенням вимог    статті 201 цього Кодексу) чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими пунктом 201.11 ст. 201 ПК. 
Пункт п.201.1 ст.200 ПК України передбачає, що  сума податку, що підлягає сплаті (перерахуванню) до Державного бюджету України або бюджетному відшкодуванню, визначається як різниця між сумою податкового зобов`язання звітного (податкового) періоду та сумою податкового кредиту такого звітного (податкового) періоду.
Відповідно до п.200.2. та 200.4 ст.200 ПК України при позитивному значенні суми, розрахованої згідно з    пунктом 200.1    цієї статті, така сума підлягає сплаті (перерахуванню) до бюджету у строки, встановлені цим розділом.
Для перерахування податку до бюджету центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну податкову політику, надсилає центральному органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, в якому відкриті рахунки платників у системі електронного адміністрування податку на додану вартість, реєстр платників, в якому зазначаються назва платника, податковий номер та індивідуальний податковий номер платника, звітний період та сума податку, що підлягає перерахуванню до бюджету. На підставі такого реєстру центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, в якому відкриті рахунки платників у системі електронного адміністрування податку на додану вартість, не пізніше останнього дня строку, встановленого цим Кодексом для самостійної сплати податкових зобов`язань, перераховує суми податку до бюджету.
При від`ємному значенні суми, розрахованої згідно з пунктом 200.1 цієї статті, така сума:
а) враховується у зменшення суми податкового боргу з податку, що виник за попередні звітні (податкові) періоди (у тому числі розстроченого або відстроченого відповідно до цього Кодексу) в частині, що не перевищує суму, обчислену відповідно до    пункту 200-1.3    статті 200-1    цього Кодексу на момент отримання контролюючим органом податкової декларації, а в разі відсутності податкового боргу -
б) або підлягає бюджетному відшкодуванню за заявою платника у сумі податку, фактично сплаченій отримувачем товарів/послуг у попередніх та звітному податкових періодах постачальникам таких товарів/послуг або до Державного бюджету України, в частині, що не перевищує суму, обчислену відповідно до    пункту 200-1.3    статті 200-1    цього Кодексу на момент отримання контролюючим органом податкової декларації, на поточний рахунок платника податку та/або у рахунок сплати грошових зобов`язань або погашення податкового боргу такого платника податку з інших платежів, що сплачуються до державного бюджету;
в) та/або зараховується до складу податкового кредиту наступного звітного (податкового) періоду.
Таким чином, правові наслідки у вигляді виникнення права платника податку на формування податкового кредиту та формування витрат наступають лише у разі реального (фактичного) вчинення господарських операцій з придбання товарів (робіт, послуг) з метою їх використання в своїй господарській діяльності, що пов`язані з рухом активів, зміною зобов`язань чи власного капіталу платника, та відповідають економічному змісту, відображеному в укладених платником податку договорах, що має підтверджуватись належним чином оформленими первинними документами.
Якщо господарська операція фактично не відбулася, то первинні документи, складені платником податку та його контрагентом на підтвердження такої операції, не відповідають дійсності, та свідчать про відсутність у сторін волевиявлення щодо реального здійснення господарської операції.
Наслідки для податкового обліку створює лише фактичний рух активів, що є обов`язковою умовою для формування об`єкту оподаткування податком на прибуток та податкового кредиту.
Аналіз реальності господарської діяльності повинен здійснюватися на підставі даних податкового, бухгалтерського обліку платника податків та відповідності їх дійсному економічному змісту. При цьому в первинних документах, які є підставою для бухгалтерського обліку, фіксуються дані лише про фактично здійснені господарські операції.
При вирішенні спорів щодо правомірності формування платниками податків своїх даних податкового обліку, зокрема якщо предметом спору є достовірність первинних документів та підтвердження інших обставин реальності відображених у податковому обліку господарських операцій, суди повинні враховувати, що, обов`язок доведення відповідних обставин у спорах між особою та суб`єктом владних повноважень покладається на суб`єкта владних повноважень, якщо він заперечує проти позову.
У разі надання контролюючим органом доказів, які в сукупності з іншими доказами у справі свідчать, що документи, на підставі яких платник податків задекларував податковий кредит та сформував витрати, містять інформацію, що не відповідає дійсності, платник податків має спростовувати ці доводи.
Презумпція добросовісності платника податків означає, що подані платником контролюючому органу документи податкової звітності є дійсними, повно та об`єктивно відтворюють господарські операції, що є об`єктом оподаткування та/або фінансові показники яких впливають на податковий обов`язок платника податків, якщо інше не буде доведено контролюючим органом. У площині процесуального регулювання презумпції добросовісності платника податків відповідає обов`язок доведення контролюючим органом правомірності прийнятого рішення в судовому процесі, порушеному за позовом платника податків про скасування рішення як неправомірного (частина 2    ст. 77 КАС України). У разі надання контролюючим органом доказів, які спростовують дійсність чи повноту даних поданої платником податків податкової звітності, платник податків відповідно до встановленого частиною частина 1    ст. 77 КАС України    обов`язку кожної сторони довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення (крім випадків, встановлених    статтею 78 цього Кодексу), повинен довести наявність законних підстав, для врахування задекларованих в податковому обліку даних при визначені суми його податкового обов`язку.
Досліджуючи доводи апеляційної скарги відносно підставності зменшення відповідачем сум податкового кредиту, від`ємного значення з ПДВ,  внаслідок  відображення в бухгалтерському обліку (на підставі якого сформовано дані податкової звітності) операцій позивача з ТОВ “Софт-Моб”, які відповідач вважає такими, що не відбулися, колегією суддів враховано таке. 
З матеріалів справи слідує, що на підтвердження  обставин щодо  реального здійснення господарських операцій  позивача з  ТОВ “Софт-Моб» позивачем було  надано до перевірки:
договір поставки нафтопродуктів №080918 від 01.09.2018 року, відповідно до якого постачальник (ТОВ “Софт-Моб” зобов`язується передати у власність Покупця, а Покупець (ТОВ “РЕГІОН ХОЛ”) зобов`язується прийняти та оплатити нафтопродукти. 
додаткову угоду від 01.11.2018 року до договору №080918-НП від 01.09.2018 року, у якій визначено  номенклатуру, кількість та ціну товару;
сертифікати відповідності та паспорти якості  нафтопродуктів; 
акт приймання-передачі нафтопродуктів №РН-0000077 від 30 листопада 2018 року (паливо дизельне та бензин автомобільний А-95) до договору поставки нафтопродуктів №080918 від 01.09.2018 року, відповідно до якого постачальник передав, а позивач отримав на умовах EXW (резервуари нафтобаз ТОВ «Нафтасіті» та інших нафтобаз належних вказаному зберігачу) нафтопродукти у  визначеній в акті  номенклатурі, кількісті та ціни товару на загальну суму 4887 311,60 грн, ПДВ з якої становить 814    551,93 грн; 
платіжні доручення про банківський переказ коштів в оплату нафтопродуктів;
податкову накладну, складену  ТОВ “РЕГІОН ХОЛ” №30004 від 30.11.2018 року;
договір зберігання № 622 від 20 серпня 2018 року,  укладений між ТОВ “РЕГІОН ХОЛ”  та ТОВ “НАФТАСІТІ”, відповідно до якого придбане паливо зберігалося на нафтобазах ТОВ “НАФТАСІТІ”;
акт приймання – передачі наданих послуг № 11228 від 30.11.2018 р., згідно договору № 622 від 20.08.2018 р.;
акти приймання – передачі нафтопродуктів  на зберігання  та повернення нафтопродуктів із зберігання згідно договору № 622 від 20.08.2018 р. за період з 01.11.2018 р.- по 30.11.2018 р.;
договір перевезення вантажів автомобільним транспортом №21 від 20 серпня 2018 року, укладений позивачем  з ТОВ “ТД “КРЕМЕНЧУКНАФТОПРОДУКТСЕРВІС”, предметом якого є надання послуг з транспортного перевезення нафтопродуктів від місця зберігання до орендованих ТОВ “РЕГІОН ХОЛ” АЗС;
товарно-транспортні накладні та акт здачі - прийомки виконаних робіт №АР-0000877 від 30. 11. 2018 року  з надання послуг  по перевезення нафтопродуктів від   місця зберігання до орендованих ТОВ “РЕГІОН ХОЛ” АЗС автомобілями;
оборотно –сальдові відомості по рахунку  63.1.12 за листопад 2018 року.
Поряд з вказаним, суд встановив, що листом від 15.11.2018 року ТОВ “Софт-Моб” повідомило ТОВ “РЕГІОН-ХОЛ”, що нафтопродукти, які придбані позивачем, знаходяться на зберіганні в ТОВ “НАФТАСІТІ”, в якого можуть бути отримані в будь-який час. Нафтопродукти зберігалися на нафтобазах ТОВ “НАФТАСІТІ” на підставі договору зберігання №474 від 27 квітня 2018 року, укладеного між ТОВ “Софт-Моб” та ТОВ “НАФТАСІТІ”. Вказаний договір долучений до матеріалів справи. Також листом від 15.11.2018 року ТОВ “Софт-Моб” повідомило ТОВ “НАФТАСІТІ” що паливо дизельне та бензин А-95, що знаходяться на позабалансовому зберіганні  переходять протягом листопада місяця 2018 року у власність ТОВ “РЕГІОН-ХОЛ” на підставі договору поставки № 080918-НП від 01.09.2018 р.
Придбані позивачем нафтопродукти у ТОВ “Софт-Моб” були в подальшому реалізовані через мережу АЗС, що підтверджується відповідними змінними звітами АЗС та журналом обліку надходження нафтопродуктів на АЗС. Вказані обставини відповідачем не заперечуються.
Відтак, з вказаних документів слідує, що позивачем придбано та фактично отримано від ТОВ “Софт-Моб”  нафтопродукти, розрахунки за якими проведено в безготівковому порядку. В подальшому вказаний об`єм придбаних нафтопродоктів був реалізований  та отриманий іншими суб`єктам з якими мав взаємовідносини позивач. Операції з придбання вказаних нафтопродуктів  призвели до зміни майнового стану та активів позивача, про що відображено  безпосередньо в акті перевірки.
Надані суду копії первинних документів містять всі обов`язкові реквізити, розкривають суть господарської операції та відповідальних осіб за  здійснення таких операцій. Відтак, перелічені  документи  в розмінні статті 9 Закону № 996-ХIV є первинними документами на підставі яких формуються дані як бухгалтерського обліку так і податкової звітності, позаяк такі документи підтверджують реальний рух активів та зміну майнового стану позивача.
Відносно ж  решти доводів апеляційної скарги щодо відсутності фактичного здійснення перелічених господарських операцій позивача з ТОВ “Софт-Моб” через  відсутність у вказаного контрагента умов щодо постачання нафтопродуктів а зокрема: відсутності матеріально-технічних і технологічних можливостей здійснення робіт на різних територіально  віддалених один від одного об`єктах по всій території України (включаючи підрядні роботи для інших суб`єктів господарювання); відсутності достатніх трудових ресурсів та основних засобів, які фізично необхідні при здійсненні задекларованих операцій, то колегія суддів зазначає таке.
За даними  Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань https://usr.minjust.gov.ua/ та  акту вказаної позапланової перевірки позивача слідує, що основним видом діяльності названого контрагента є діяльність за кодом КВЕД 46.71 (оптова торгівля твердим, рідким,  газоподібним паливом та подібними продуктами) та діяльність за кодом 46.12 діяльність посередників у торгівлі паливом, рудами, металами та промисловими хімічними речовинами.
Відтак, з огляду на зареєстровані види діяльності названих контрагентів,  судом апеляційної інстанції враховано, що провадження  названим  контрагентом  видів діяльності на умовах посередництва та оптового продажу  не вимагає  обов`язкової наявності великої чисельності  трудових ресурсів, виробничих активів та основних фондів для даного виду діяльності, оскільки діяльність  вказаного контрагента зводиться до фактичного перепродажу ТМЦ, придбаних в одних платників податків для інших платників податків.
Відповідно до даних акту перевірки, штатна чисельність працюючих осіб у вказаного контрагента - ТОВ “Софт-Моб” складає 2 особи, що на переконання суду  є достатньою для здійснення вказаного виду діяльності з продажу нафтопродуктів на умовах посередництва, які  фактично перебували на позабалансовому зберіганні у власних та орендованих резервуарах ТОВ “НАФТАСІТІ”.
Також судом враховано, що  в силу договірних правовідносин, що ні позивач ні  ТОВ “Софт-Моб” не здійснювало транспортного переміщення товару, позаяк фактично нафтопродукти перебували позабалансовому зберіганні у власних та орендованих резервуарах ТОВ “НАФТАСІТІ”, підтвердженням чого є відповідних договір зберігання та акт приймання –передачі послуг зберігання на який має місце покликання в даному судовому рішенні.  
Обов`язок з приводу забезпечення  транспортного переміщення ТМЦ  на адресу позивача чи належних йому складських приміщень покладено було на третю особу  перевізника ТОВ “ТД “КРЕМЕНЧУКНАФТОПРОДУКТСЕРВІС”, який відповідно до наданих відповідачу та суду товаро-транспортних накладних забезпечив поставку нафтопродуктів з місць зберігання  за переліком пунктів завантаження та розвантаження, зазначених у вказаних ТТН та на стор. 12, 13 вказаного акту позапланової перевірки (а.с.167-168 т.1).
Як наслідок приведених обставин справи  відомостями, відображеними у ТТН за переліком  відображеним на стор. 12, 13 вказаного акту позапланової перевірки (а.с.167-168 т.1), спростовуються висновки відповідача стосовно  невідомого місця зберігання нафтопродуктів.  Не відображення в акті приймання - передачі  наданих послуг з транспортного переміщення  №11228 від 30.11.2018 року відомостей щодо пунктів завантаження та розвантаження, за переліком зазначених у вказаних ТТН не спростовує фактичних обставин справи щодо факту надання вказаних послуг з транспортного переміщення, позаяк такі обставини відображено та підтверджено у ТТН. 
Стосовно ж доводів  апеляційної скарги щодо не підписання посадовими особами ТОВ “Софт-Моб” перелічених ТТН на перевезення нафтопродуктів від пунктів зберігання до АЗС позивача, то колегія суддів зазначає, що приведені відповідачем доводи не  можуть бути підставою для висновку про безтоварність господарської операції позивача та ТОВ “Софт-Моб”, позаяк  учасником правовідносин з транспортного переміщення нафтопродуктів  є лише  позивач та перевізник - ТОВ “ТД “КРЕМЕНЧУКНАФТОПРОДУКТСЕРВІС”, а відтак у ТОВ “Софт-Моб” відсутній обов`язок на підписання обумовлених товаро-транспортних накладних.
Відносно ж доводів відповідача, щодо не представлення позивачем в ході  його перевірки доказів перевезення нафтопродуктів по ланцюгу постачання до ТОВ “Софт-Моб”, то колегія суддів зазначає, що чинне законодавство України з питань  бухгалтерського та податкового обліку та звітності не покладає на платника податків обов`язку щодо витребування від постачальників та зберігання первинних документів по ланцюгу постачання. Відтак, приведені доводи відповідача не ґрунтуються на  відповідних приписах законодавства.
Також, в судовому засіданні в якості свідка був допитаний директор ТОВ “Софт-Моб”  К.О. Глімязний. Свідок зазначив, що дійсно продавав дизельне пальне та бензин ТОВ “РЕГІОН ХОЛ”, спілкувався з директором по телефону, договір підписали та доставляли кур`єрською службою, так само як і акти виконаних робіт, накладні. Зазначив, що товар зберігався на нафтобазах ТОВ “НАФТАСІТІ” з яким у нього були укладені договори зберігання. Із відповідних нафтобаз нафтопродукти були відвантажені позивачу, а тому необхідності доставки не було. Зазначив, що у  товаристві працює дві особи.
Також, позивачем до матеріалів справи долучено висновок № 10 судово-економічної експертизи від 16.03.2020 р. відповідно до якого висновки акту №919/14.1/41559573 від 21.06.2019 “Про результати документальної виїзної позапланової перевірки ТзОВ “РЕГІОН-ХОЛ” (41559573) з питань дотримання вимог податкового законодавства по взаємовідносинах із  ТзОВ “Софт-Моб” (40735450) за листопад 2018 року та правомірності їх відображення у податкових деклараціях з податку на додану вартість та податковій декларації з податку на прибуток” в частині донарахування  ПДВ в сумі 814552 грн та податку на прибуток в сумі 4072760 грн за період листопад 2018 року документально не підтверджуються.
Досліджуючи доводи відповідача на предмет відсутності постачання нафтопродуктів придбаних позивачем у названого контрагента по ланцюгу його постачання, то колегія суддів зазначає, що відповідно до ст. 72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.
Оцінка документів, як письмових доказів, здійснюється відповідно до положень процесуального принципу допустимості доказів, закріпленого на час вирішення спору ч.2    ст.74 Кодексу адміністративного судочинства України, визначено, що обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування, крім випадків, коли щодо таких обставин не виникає спору.
Відповідно до п. 5 Порядку оформлення результатів документальних перевірок дотримання законодавства України з питань державної митної справи, податкового, валютного та іншого законодавства платниками податків - юридичними особами та їх відокремленими підрозділами, затвердженого наказом Міністерства фінансів України №727 від 20.08.2015, що зареєстрований в Міністерстві юстиції України 26.10.2015 за № 1300/27745 (зі змінами і доповненнями), факти виявлених порушень законодавства з питань податкового та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, викладаються в акті документальної перевірки чітко, об`єктивно та повною мірою з посиланням на первинні документи, регістри податкового та бухгалтерського обліку, фінансової та іншої звітності, інші документи, пов`язані з обчисленням і сплатою податків, зборів, платежів, ведення/складання яких передбачено законодавством, або отримані від інших суб`єктів господарювання, органів державної влади, у тому числі іноземних держав, правоохоронних органів.
Натомість з акту перевірки (на підставі якого винесено оскаржувані податкові повідомлення – рішення)  вбачається, що  приведені відповідачем доводи ґрунтуються виключно на    податковій інформації, що наявна в інформаційно-аналітичних базах ІС «Податковий блок» та Єдиного реєстру податкових накладних.  
При цьому, вказаний акт перевірки не містить посилань на будь- які первинні документи, регістри податкового та бухгалтерського обліку, податкову або іншу фінансову  звітність  суб`єктів господарювання по ланцюгу постачання, який йде до ТОВ “Софт-Моб”, з якої відповідач встановив обставини щодо відсутності у ТзОВ «Галстер Груп» та ТзОВ «ГЕТ СТАР»  необхідного обсягу нафтопродуктів, які в свою чергою могли бути предметом поставки для контрагента позивача -ТОВ “Софт-Моб”.
В ході розгляду апеляційної скарги судом встановлено, що будь-якої документальної перевірки ТОВ “Софт-Моб” або його контрагентів по ланцюгу постачання ТзОВ «Галстер Груп» та ТзОВ «ГЕТ СТАР» на предмет здійснення названих господарських операцій з  постачання нафтопродуктів, які в кінцевому випадку надійшли позивачу не проводилось. Документально не перевірялися і обставини щодо наявності  чи відсутності  фактичного придбання нафтопродуктів ТОВ “Софт-Моб” по ланцюгу постачання у ТзОВ «Галстер Груп» та ТзОВ «ГЕТ СТАР».
При цьому колегія суддів зазначає, що суд не вправі перебирати  на себе виконання не притаманних йому функцій та повноважень, віднесених до компетенції інших суб`єктів владних  та усувати виявлені недоліки акту перевірки шляхом  проведення додаткових заходів витребування та перевірки додаткових первинних документів на предмет  з`ясування  питання стосовно фактичної  походження та поставки таких нафтопродуктів контрагентам  по ланцюгу постачання, позаяк у відповідності до ч. 2 ст.77 КАС України, суд не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення. 
Також колегія суддів зазначає, що в порушення ч. 2 ст. 77 КАС України  відповідачем не було надано суду жодних доказів в розумінні    ст. 72 КАС України на підтвердження, викладених в акті перевірки висновків.
 Як наслідок, колегія суддів приходить до висновку, що наявна у  відповідача податкова інформація в інформаційно-аналітичних базах, на підставі якої встановлено факти, які свідчать про нереальність здійсненних господарських операцій  контрагента позивача- ТОВ “Софт-Моб” по ланцюгу постачання  з ТзОВ «Галстер Груп» та ТзОВ «ГЕТ СТАР не є належним доказом у справі, оскільки не має статусу первинного документа, регістрів податкового та бухгалтерського обліку, фінансової та іншої звітності, інших документів, пов`язаних з обчисленням і сплатою податків. Будь-яке автоматизоване співставлення чи дані, отримані з автоматизованих систем контролюючого органу не є належними доказами в розумінні процесуального закону, оскільки, автоматизоване співставлення, зокрема, задекларованих податкових зобов`язань та податкового кредиту, не  віднесено до засобів перевірки правильності та повноти визначення таких податкових зобов`язань, а тому здобуті таким, чином докази не можуть визнаватись належними. 
Отож, виявлення розбіжностей під час співставлення даних, що містяться в податкових деклараціях платника податків, і даних ЄРПН не доводять склад податкового правопорушення, яке за своєю суттю може бути встановлене на підставі дослідження первинних документів податкового та бухгалтерського обліку та податкової звітності, оскільки самим контрагентом-постачальником або по ланцюгу постачання могло б бути не відображено сум ПДВ у Деклараціях з ПДВ за відповідні періоди. 
При цьому, колегія суддів зазначає, що наявна податкова інформація є лише підставою  для поглибленої  документальної перевірки  платників податків на предмет фактичності їх правовідносин.
З огляду на обумовлені положення законодавства, колегія суддів вважає необґрунтованими посилання скаржника на податкову інформацію, що наявна в інформаційно-аналітичних базах відносно суб`єктів господарювання по ланцюгу постачання, оскільки остання носить виключно інформативний характер та не є належним доказом в розумінні процесуального Закону.
Аналогічна правова позиція  висловлена Верховним Судом у постанові від 4 червня 2020 року у справі №340/422/19, від 16 вересня 2020 року у справі № 520/4150/19, від 18 червня 2020 року у справі №826/10624/18.
Колегією суддів також враховано, що приведені вище норми податкового законодавства не ставлять у залежність достовірність даних податкового обліку платника податків від наявності чи відсутності у контрагентів основних фондів та інших ресурсів чи дотримання податкової дисципліни (як то належних податковий, бухгалтерський облік, подання звітності)  контрагентами    постачальниками, якщо цей платник (покупець) мав реальні витрати у зв`язку з придбанням товарів (робіт, послуг), призначених для використання у його господарській діяльності. Порушення певним постачальником товару (робіт, послуг) (в тому рахунку і по ланцюгу постачання) вимог податкового законодавства чи правил ведення господарської діяльності (в тому випадку і по ланцюгу постачання) не може бути підставою для висновку про порушення покупцем товару (робіт, послуг) вимог закону щодо формування податкового кредиту/витрат, тому платник податків (покупець товарів (робіт, послуг)) не повинен зазнавати негативних наслідків у вигляді позбавлення права на формування валових витрат    чи сум податкового кредиту за можливу неправомірну діяльність його контрагента за умови, якщо судом не встановлено фактів, які свідчать про обізнаність платника податків щодо такої поведінки контрагента та злагодженість дій між ними.
Позивач не може нести відповідальність за невиконання його контрагентами своїх зобов`язань, адже, поняття "добросовісний платник", яке вживається у сфері податкових правовідносин, не передбачає виникнення у платника додаткового обов`язку з контролю за дотриманням його постачальниками правил оподаткування, а саме, платник не наділений повноваженнями податкового контролю для виконання функцій, покладених на податкові органи, а тому не може володіти інформацією відносно виконання контрагентом податкових зобов`язань. А відтак, за умови не встановлення податковим органом наявності замкнутої схеми руху коштів, яка б могла свідчити про узгодженість дій позивача та його постачальників для одержання товариством незаконної податкової вигоди, останнє не може зазнавати негативних наслідків внаслідок діянь інших осіб, що перебувають поза межами його впливу.
Відтак, за відсутності відповідних доказів які беззаперечно могли б свідчити про неможливість виконання названої операції або про її не виконання названими контрагентами, позивач не може бути позбавлений можливості відображення такої операції в своєму податковому обліку та як наслідок зазначене не може бути підставою для відмови у задоволенні позову про скасування податкового повідомлення-рішення як протиправного, прийнятого контролюючим органом з підстав неналежного ведення або формування платником податків даних свого податкового обліку або наявності зловживань по ланцюгу постачання.
Окрім того, практика Європейського суду з прав людини, яка відповідно до    ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" №3477-IV від 23.02.2006 р., є джерелом права, свідчить про те, що якщо державні органи мають інформацію про зловживання в системі оподаткування конкретною компанією, вони повинні застосовувати відповідні заходи саме до цього суб`єкта, а не розповсюджувати негативні наслідки на інших осіб при відсутності зловживання з їх боку (Рішення Європейського Суду від 09.01.2007 р. у справі "Інтерсплав проти України"). Вказане узгоджується з конституційним принципом індивідуальності юридичної відповідальності.
У рішенні ж Європейського суду з прав людини від 22.01.2009 у справі "БУЛВЕС" АД проти Болгарії" (заява № 3991/03) зазначено, що у разі якщо національні органи за відсутності будь-яких вказівок на безпосередню участь фізичної або юридичної особи у зловживанні, пов`язаним зі сплатою ПДВ, який нараховується у ланцюгу поставок, або будь-яких вказівок на обізнаність про таке порушення, все ж таки застосовують негативні наслідки до отримувача оподатковуваної ПДВ поставки, який повністю виконав свої зобов`язання, за дії або бездіяльність постачальника, який перебував поза межами контролю отримувача і у відношенні якого у нього не було засобів перевірки та забезпечення його виконання, то такі владні органи порушують справедливий баланс, який має підтримуватися між вимогами суспільних інтересів та вимогами захисту права власності. Можливі порушення по ланцюгу постачання податкової дисципліни та правил здійснення господарської діяльності (відсутність необхідних умов для ведення господарської діяльності, відсутність власних основних фондів, складських приміщень, транспортних засобів тощо) не можуть бути підставою для позбавлення добросовісного платника податків (позивача) права на валові витрати та на податковий кредит.
Також матеріали справи не містять будь-яких доказів, які могли б свідчити про опосередковану чи пряму обізнаність позивача стосовно ймовірного порушення вимог податкового законодавства названими контрагентами. Неналежне виконання контрагентами своїх податкових обов`язків не може бути безумовним свідченням відсутності ділової мети та/або обізнаність позивача із протиправним характером діяльності його контрагентів та відповідно недостовірності задекларованих даних податкового обліку платника податків.
Також судом  враховано, що з метою реалізації принципу обачності при виборі     позивачем    контрагента та укладенні з ним договору позивачем перевірено обставини щодо перебування  нафтопродуктів, які предметом спірних правовідносин на зберіганні у ТОВ “НАФТАСІТІ” на підтвердження чого був здійснений відповідних запит на ТОВ “НАФТАСІТІ” та отримана відповідна  відповідь у формі листів обумовлених вище. 
Водночас, колегією суддів враховано, що наявний у позивача доступ до відкритих відомостей стосовно господарської діяльності названих контрагентів не давав йому змогу передбачити обставини стосовно ймовірних порушень названих постачальників таких, як неподання звітності за певний період, або відсутності у контролюючого органу за даними звітності платника податків відомостей щодо походження товару по ланцюгу постачання, наявності або відсутності у контрагентів позивача    трудових ресурсів, основних фондів, транспортних засобів, як власних так і таких які залучені на підставі інших цивільно-правових договорів (таких, як : оренда, відповідальне зберігання, транспортне перевезення).
Окрім того, колегією суддів враховано, що Державою не забезпечено ведення певних реєстрів, або розкриття відомостей суб`єктами господарювання, за наявності яких добросовісний платник міг завчасно перевірити та передбачити перелічені обставини стосовно не доброчесності його постачальників в тому рахунку і по ланцюгу поставок та ряд інших факторів на які покликається відповідач.
Таким чином, виходячи з принципу індивідуального застосування відповідальності за порушення правил оподаткування, негативні наслідки, зокрема, у вигляді позбавлення права на формування платником даних свого податкового обліку, можуть бути застосовані саме до того платника податків, який їх припустився, а не до іншої особи.
Аналогічна правова позиція висловлена в постанові Верховного Суду від 13 листопада 2018 року у справі №820/3279/13-а, а відповідно до ч. 5    ст. 242 КАС України    суд при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Згідно правової позиції Верховного Суду, викладеної в постанові від 21 лютого 2018 року у справі №817/537/17 (адміністративне провадження №К/9901/4401/17), презумпція добросовісності платника податків означає, що подані платником контролюючому органу документи податкової звітності є дійсними, повно та об`єктивно відтворюють господарські операції, що є об`єктом оподаткування та/або фінансові показники яких впливають на податковий обов`язок платника податків, якщо інше не буде доведено контролюючим органом. У площині процесуального регулювання презумпції добросовісності платника податків відповідає обов`язок доведення контролюючим органом правомірності прийнятого рішення в судовому процесі, порушеному за позовом платника податків про скасування рішення як неправомірного. У разі надання контролюючим органом доказів, які спростовують дійсність чи повноту даних поданої платником податків податкової звітності, платник податків відповідно до обов`язку кожної сторони довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, повинен довести наявність законних підстав, для врахування задекларованих в податковому обліку даних при визначені суми його податкового обов`язку.
Також судом відхиляються доводи апеляційної скарги стосовно не дослідження та не надання правової  оцінки судом першої інстанції  ряду  документів податкової звітності  ТОВ « СОФТ -МОБ», позаяк як слідує з матеріалів справи вказані документи податкової звітності не були покладені в основу оскаржуваних податкових повідомлень – рішень. Акт позапланової перевірки не містить відомостей щодо дослідження, наданого суду переліку документів податкової звітності ТОВ « СОФТ -МОБ», а відтак відповідно до приписів п. 2 ст. 72 КАС України  суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення. Окрім того, наданий відповідачем суду перелік документів податкової звітності позивача не спростовує, викладених обставин щодо фактичної поставки нафтопродуктів позивачу за видом діяльності контрагента, який не потребує значних трудових ресурсів та наявності матеріально- технічної бази.
Також в доводах апеляційної скарги посилається на ухвалу Печерського районного суду м. Києва від 31.07.2017 р. по справі №757/43897/17-к. (міститься інформація щодо ТОВ Галстер Груп” та “Софт Моб”), проте  вказана ухвала стосується накладення арешту на майно, вирок у справі відсутній. Вказана ухвала не розкриває обставин щодо певної обізнаності позивача з приводу протиправної діяльності  контрагентів позивача по ланцюгу постачання. Окрім того, ухвала  не містить відомостей щодо протиправності обумовленої господарської операції позивача, а тому така ухвала не є належним доказом у цій справі.
За наведених обставин, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що зібраними у справі доказами не підтверджуються доводи відповідача щодо правомірного та підставного визначення ним грошових зобов`язань та відповідного зменшення від`ємного значення за оскаржуваними  податковими повідомленнями-рішеннями, а відтак рішення суду у вказаній частині є таким що відповідає дійсним обставинам справи та нормам матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги його висновків не спростовують.
Відтак, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають задоволенню.
Статтею 316 КАС України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду – без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, тому підстави для його скасування   відсутні.
Доводи апеляційної скарги, в силу викладеного вище,  висновків суду першої інстанції не спростовують.
Керуючись ст. 308, ст. 315, ст. 316, ст. 321, ст. 325, ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційний суд,  -        
                          
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Львівській області залишити без задоволення.
Рішення Львівського окружного адміністративного суду  від 24 листопада 2020 року у справі № 1.380.2019.006547 залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. 

Головуючий суддя	 	С. М. Шевчук 	
судді	 	Л. П. Іщук 	
 	 	Т. І. Шинкар  	
Повне судове рішення складено 25 березня 2021 року.