ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 січня 2021 р.	Справа № 480/2889/20	
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді: Макаренко Я.М.,
Суддів: Калиновського В.А. ,  Кононенко З.О. ,
за участю секретаря судового засідання Лисенко К.В.

          розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_1 , Військової частини НОМЕР_1 на рішення Сумського окружного адміністративного суду від 24.06.2020 року, головуючий суддя І інстанції: Л.М. Опімах, м. Суми по справі № 480/2889/20
          за позовом          ОСОБА_1  
          до         Військової частини НОМЕР_1                 
          про стягнення середнього заробітку,

ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 (надалі по тексту позивач) звернувся до суду з  адміністративним позовом до Військової частини НОМЕР_1 (надалі по тексту відповідач), в якому просив суд стягнути з військової частини НОМЕР_1 середній заробіток за весь час затримки виплат грошової компенсації за неотриману додаткову відпустку за 2015-2019 роки, грошової компенсації двох днів щорічної основної відпустки за 2019 рік та виплати матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань за 2019 рік в період з 03.07.2019 р. по день їх фактичної виплати – 28.05.2020 р. – в сумі 190701,06 грн.
Рішенням Сумського окружного адміністративного суду від 24.06.2020 року адміністративний позов задоволено частково.
Стягнуто з військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 середній заробіток за затримку розрахунку при звільненні за період з 03.07.2019 р. по день фактичного розрахунку – 28.05.2020 р. – у розмірі 16876,20 грн (шістнадцять тисяч вісімсот сімдесят шість грн 20 коп.).
В задоволенні решти позовних вимог - відмовлено.
Позивач, не погодившись з рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, просить скасувати рішення Сумського окружного адміністративного суду  від 24.06.2020 року та прийняти нове судове рішення, яким задовольнити позов.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги позивач зазначає, що суд першої інстанції з урахування принципу співмірності при визначенні розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні неправильно здійснено обрахунок суми до стягнення, а саме стягнуто лише 16876,20 замість 159750,28 грн. При цьому позивач наголошує, що належна сума середнього заробітку за час затримку розрахунку при звільненні за  період з 03.07.2019 р.– 28.05.2020 р. складає 190701,06 грн.
Відповідач подав відзив на апеляційну скаргу, в якому, посилаючись на законність та обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення суду першої інстанції-без змін.
Відповідач, не погодившись з рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, просить скасувати рішення Сумського окружного адміністративного суду  від 24.06.2020 року та прийняти нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні  позову у повному обсязі.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги відповідач зазначає про відсутність підстав для застосування  до спірних правовідносин положень статті 117 КЗпП України, оскільки у даному випадку пріоритетними є норми спеціального законодавства. Також зазначає, що відповідачем не було порушено прав позивача, оскільки позивач особисто прийняв рішення щодо звільнення та виключення зі списків особового складу до повного розрахунку, а компенсація  за неотриману додаткову відпустку за 2015-2019 роки, грошової компенсації двох днів щорічної основної відпустки за 2019 рік та виплати матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань за 2019 рік були виплачені після набуття позивачем права на ці виплати відповідно до судових рішень та виділення відповідних коштів Міністерством оборони України. 
Позивач подав відзив на апеляційну скаргу, в якому, посилаючись на законність та обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення суду першої інстанції-без змін.
Колегія суддів, заслухавши доповідь обставин справи, перевіривши рішення суду першої інстанції, доводи апеляційних скарг, дослідивши матеріали справи, вважає, що вимоги апеляційних скарг підлягають частковому задоволенню, виходячи з наступного.
Судом першої інстанції встановлено, що 03.07.2019 р. позивач проходив військову службу у військовій частині НОМЕР_1 на посаді начальника топогеодезичної служби штабу. Наказом Командувача Сухопутних військ Збройних Сил України від 04.06.2019 р. № 203 був звільнений у відставку за підпунктом "б" пункту 2 частини п`ятої ст. 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" (за станом здоров`я). 
Наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 03.07.2019 р. № 133 позивача було виключено зі списків особового складу військової частини та всіх видів забезпечення (а.с.5).
При звільненні позивачу не було виплачено кошти за невикористані дні додаткової відпустки з 2015 по 2019 рік, при наданні щорічної основної відпустки за 2019 рік не було надано двох днів для здійснення переміщення з військової частини до місця проведення щорічної основної відпустки – м. Суми – та у зворотному напрямку, не виплачено матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань.
Рішенням Сумського окружного адміністративного суду від 06.11.2019 р., скасованим в частині постановою Другого апеляційного адміністративного суду від 12.03.2020 р., у справі № 480/2930/19 за позовом ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 про зобов`язання вчинити дії та стягнення моральної шкоди позивачу були присуджені зазначені виплати (а.с.14-19, 20-25).
Остаточно рішення суду у справі № 480/2930/19 виконане військовою частиною НОМЕР_1 28.05.2020 р. (а.с.50).
Задовольняючи частково позов, суд першої інстанції виходив з наявності підстав для стягнення з військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні за період з 03.07.2019 р. по день фактичного розрахунку – 28.05.2020 р. – у розмірі 16876,20 грн.
Колегія суддів не погоджується з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.
Згідно з частиною третьою статті 24 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" закінченням проходження військової служби вважається день виключення військовослужбовця зі списків особового складу військової частини (військового навчального закладу, установи тощо) у порядку, встановленому положеннями про проходження військової служби громадянами України.
Відповідно до пункту 242 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10 грудня 2008 року N 1153/2008, особа, звільнена з військової служби, на день виключення зі списків особового складу військової частини має бути повністю забезпечена грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням.
Разом з тим, вказаними нормативними актами не врегульовано порядок виплати грошового забезпечення особам за час затримки розрахунку. 
Відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 7 травня 2002 року №8-рп/2002 (справа щодо підвідомчості актів про призначення або звільнення посадових осіб) при розгляді та вирішенні конкретних справ, пов`язаних із спорами щодо проходження публічної служби, адміністративний суд, встановивши відсутність у спеціальних нормативно-правових актах положень, якими врегульовано спірні правовідносини, може застосувати норми Кодексу Законів про працю України, у якому визначені основні трудові права працівників.
Таким чином, за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовані спірні правовідносини.
Слід зауважити, що непоширення норм Кодексу законів про працю України на військовослужбовців стосується саме порядку та умов визначення норм оплати праці (грошового забезпечення) та порядку вирішення спорів щодо оплати праці. 
Питання ж відповідальності за затримку розрахунку при звільненні військовослужбовців (зокрема, затримку виплати як грошового забезпечення, так і затримку виплати коштів за період вимушеного прогулу на виконання рішення суду, одноразової грошової допомоги при звільненні, компенсації за невикористану відпустку, які не є складовими грошового забезпечення) не врегульовані положеннями спеціального законодавства, що регулює порядок, умови, склад, розміри виплати грошового забезпечення.
В той же час  такі питання  врегульовані  Кодексом законів про працю України.
Згідно з частиною першою статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення провести з ним розрахунок у строки, зазначені статтею 116 цього Кодексу.
За приписами статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.
Частиною першою статті 117 КЗпП України визначено, що у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
Відтак, враховуючи те, що спеціальним законодавством, яке регулює грошове забезпечення військовослужбовців, не встановлено дату проведення остаточного розрахунку зі звільненими працівниками та відповідальність роботодавця за невиплату або несвоєчасну виплату працівнику всіх належних сум, суд приходить до висновку про можливість застосування до спірних правовідносин норм статті 116 та 117 КЗпП України як таких, що є загальними та поширюються на правовідносини, які виникають під час звільнення з військової служби. 
Таким чином, доводи відповідача щодо відсутності підстав для застосування до спірних відносин норм Кодексу законів про працю України є необґрунтованими.
Вказане узгоджується з висновком Верховного Суду у постанові від 31.10.2019 у справі 2340/4192/18.
Згідно з частиною другою статті 117 КЗпП України при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.
Отже, якщо між роботодавцем та колишнім працівником виник спір про розміри належних звільненому працівникові сум, то в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника, власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування (тобто, зазначене в частині першій статті 117 КЗпП України). 
Рішенням Сумського окружного адміністративного суду від 06.11.2019 р., скасованим  частково постановою Другого апеляційного адміністративного суду від 12.03.2020 р., у справі №480/2930/19 встановлено порушення відповідачем строків виплати позивачу у зв`язку зі звільненням зі служби компенсації за неотриману додаткову відпустку за 2015-2019 роки, компенсації двох днів щорічної основної відпустки за 2019 рік та виплати матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань за 2019 рік та наявність у нього права на отримання вказаних сум (а.с.14-19, 20-25).
Із долучених до матеріалів справи документів вбачається, що компенсація за невикористані  дні додаткової відпустки, компенсації за невикористані  дні щорічної основної відпустки та виплати матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань грошового забезпечення виплачена позивачеві 28.05.2020, тобто відповідачем  фактичний розрахунок з позивачем при звільненні проведено поза межами строку, встановленого статтею 116 КЗпП.
У справі, яка розглядається, позивач у зв`язку з порушенням відповідачем його права на належну оплату праці просить нарахувати та виплатити на його користь суму середньомісячного заробітку за час затримки виплати грошової компенсації за неотриману додаткову відпустку за 2015-2019 роки, грошової компенсації двох днів щорічної основної відпустки за 2019 рік та виплати матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань за 2019 рік в період з 03.07.2019 р. по день їх фактичної виплати – 28.05.2020 р.
З огляду на викладене, враховуючи зміст статті 117 КЗпП України, яка передбачає відповідальність власника за порушення власником строків розрахунку при звільненні, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції щодо зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити позивачу середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні.
Разом з тим, колегія суддів не погоджується з висновками суду першої інстанції щодо обрахунку суми середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, виходячи з наступного.
З аналізу зазначених вище законодавчих норм убачається, що умовами застосування частини першої статті 117 КЗпП України є невиплата належних звільненому працівникові сум у відповідні строки, вина власника або уповноваженого ним органу у невиплаті зазначених сум та відсутність спору про розмір таких сум. При дотриманні наведених умов підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
При цьому, виходячи зі змісту трудових правовідносин між працівником та підприємством, установою, організацією, під “належними звільненому працівникові сумами” необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).
Згідно з частиною другою статті 117 КЗпП України при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.
Отже, якщо між роботодавцем та колишнім працівником виник спір про розміри належних звільненому працівникові сум, то в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника, власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування (тобто, зазначене в частині першій статті 117 КЗпП України). 
Відтак, у цьому випадку законодавець не вважає факт вирішення спору фактом виконання роботодавцем обов`язку провести повний розрахунок із колишнім працівником, що зумовлює можливість відповідальності роботодавця протягом усього періоду прострочення. 
Оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами, встановленими Цивільним кодексом України, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, в тому числі й після прийняття судового рішення.
Аналогічні висновки, викладені в постановах Верховного Суду від 26.02.2020 у справі 821/1083/17, від 29.04.2020 у справі 821/569/17.
Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що встановлений  статтею 117 КЗпП України  механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв встановлення справедливого та розумного балансу між інтересами звільненого працівника та його колишнього роботодавця (див. пункт 71 постанови від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15-ц).
Суд може зменшити розмір відшкодування, передбаченого  статтею 117 КЗпП України, і таке зменшення має залежати від розміру недоплаченої суми (див. висновок Верховного Суду України, висловлений у постанові від 27 квітня 2016 року у справі №6-113цс16; висновки Великої Палати Верховного Суду, висловлені у постанові від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15-ц, щодо відступлення від частини висновків Верховного Суду України, наведених у постанові від 27 квітня 2016 року у справі №6-113цс16).
Зменшуючи розмір відшкодування, визначений відповідно до  статті 117 КЗпП України, виходячи зі середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні, необхідно враховувати таке (див. пункт 91 постанови Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц):
- розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором;
- період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;
- ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника;
- інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність можливого розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.
Отже, враховуючи обставини справи суд може застосувати критерії зменшення розміру відшкодування, визначеного відповідно до  статті 117 КЗпП України, з огляду на співмірність можливого розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника при обрахунку середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні.
Вказаний висновок відповідає висновку Верховного Суду, викладеному у постанові від 30.11.2020 року у справі №  480/3105/19.
Отже, враховуючи правову позицію Верховного Суду, колегія суддів вважає за необхідне при визначенні розміру відшкодування врахувати критерії оцінки розміру відшкодування за час розрахунку при звільненні, наведені вище.
З матеріалів справи, колегією суддів встановлено, що наказом Командувача Сухопутних військ Збройних Сил України від 04.06.2019 р. № 203 був звільнений у відставку за підпунктом "б" пункту 2 частини п`ятої ст. 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" (за станом здоров`я).
Наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 03.07.2019 р. № 133 позивача було виключено зі списків особового складу військової частини та всіх видів забезпечення (а.с.5).
При цьому із заявою до відповідача про виплату  матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань за 2019 рік позивач звертався до відповідача 18.03.2019 року, а про виплату компенсації за неотриману додаткову відпустку за 2015-2019 роки, грошової компенсації двох днів щорічної основної відпустки за 2019 рік  звертався 02.07.2019 року. 
Так, згідно з вимогами абзаців 2-4 пункту 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого   постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100 (далі - Порядок № 100) працівникові, який пропрацював на підприємстві, в установі, організації менше року, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактичний час роботи, тобто з першого числа місяця після оформлення на роботу до першого числа місяця, в якому надається відпустка або виплачується компенсація за невикористану відпустку. 
У всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час.
Якщо протягом останніх двох календарних місяців, що передують місяцю,  в  якому  відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата,   працівник   не   працював,   середня   заробітна  плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи.
Відповідно до п. 5, п. 8 Порядку № 100, нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.
Нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.
Таким чином, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні визначається шляхом множення середньоденної заробітної плати на кількість робочих/календарних днів.
Водночас середньоденна заробітна плата (для цілей визначення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні) є часткою розміру заробітної плати за останні два місяці перед звільненням (розрахунковий період) та кількості робочих днів у такому періоді, а якщо працівник не працював, то при обчисленні середньої заробітної плати враховується  відповідні попередні два місяці у які особа працювала.
Відповідно до ч. 2 ст. 23 Закону України “Про військовий обов`язок і військову службу” для громадян України, які приймаються на військову службу за контрактом та призначаються на посади, установлюються такі строки військової служби в календарному обчисленні.
Таким чином, військовослужбовці отримують грошове забезпечення не за робочі дні, а за календарні дні, тому при розрахунку середньоденного заробітку необхідно брати кількість календарних днів.
В судовому засіданні позивачем та представником відповідача підтверджено, що позивач працював останні два місяці перед звільненням у травні та червні 2019 року, а тому при обчисленні середньої заробітної плати судом береться грошове забезпечення за два останні місяці у яких особа працювала перед звільненням, а саме за травень-червень 2019 року.
Відповідно до довідки про доходи Військової частини НОМЕР_2  від 26.11.2020 року №1560 грошове забезпечення  за  травень-червень 2019 року складає  33752,40 грн. (16876,20+16876,20), відповідно  середньоденна заробітна плата складає 553,32 грн. (33752,40/61 календарних дні).
Кількість календарних днів за період з 03 липня 2019  по 28 травня  2020 складає:
Липень 2019 року – 28 день;
Серпень 2019 року – 31 день;
Вересень  2019 року  - 30 днів;
Жовтень 2019 року – 31 день;
Листопад 2019 року – 30 днів;
Грудень 2019 року – 31 днів;
Січень 2020 року – 31 день;
Лютий 2020 року – 29 днів;
Березень 2020 року – 31 день;
Квітень 2020 року – 30 днів;
Травень 2020 року – 28 днів.
Враховуючи вищезазначене,  середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 03 липня 2019  по 28 травня  2020 складає 182595,60 грн. (553,32 *330).
В судовому засіданні в суді апеляційної інстанції представником відповідача підтверджено, що згідно довідки щодо нарахованих і виплачених коштів в місяці звільнення № 1638 від 12.12.2020 року (а.с. 216) позивачу при звільненні було виплачено грошове забезпечення, одноразову грошову допомогу при звільненні та компенсацію за недоотримане речове майно у розмірі 335240,36 грн.
При цьому, колегія суддів зазначає, що одноразова грошова допомога при звільненні та компенсація за недоотримане речове майно не входять до складу грошового забезпечення, а є особливими окремими видами належних військовослужбовцю сум, що входять до складу належних звільненому працівникові сум у розумінні  статті 116 КЗпП України, а тому підлягають виплаті у  день звільнення.
Таким чином, колегія суддів враховує усі виплати зазначені у довідці № 1638 від 12.12.2020 року для визначення середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні.
Вказаний висновок відповідає висновкам Верховного Суду, викладеним у постанові від 08.07.2020 року у справі № 821/217/17, від 30.11.2020 року у справі № 480/3105/19.
Разом з тим, колегія суддів зазначає, що до сум недоплачених позивачу входить грошова компенсація за неотриману додаткову відпустку за 2015-2019 роки, грошова компенсація двох днів щорічної основної відпустки за 2019 рік у розмірі 39895,34  грн. та матеріальна допомога для вирішення соціально-побутових питань за 2019 рік у розмірі 16623,06 грн., що у сукупності становить  56518,40 грн.
Отже, загальна сума належних позивачу сум на час  звільнення складає 391758,76 грн., а невиплачений відсоток грошового забезпечення по відношенню до основної суми належної до виплати суми складає  14,43% (56518,40 по відношенню до 391758,76).
Таким чином, виходячи з принципу пропорційності, вважає належним і достатнім способом захисту порушених прав позивача стягнення на його користь 26348,55 гривень як середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні (14,43 % від 182595,60  грн.).
Вказаний висновок відповідає висновку Верховного Суду, викладеному у постанові від 30.11.2020 року у справі №  480/3105/19.
З огляду на викладене, враховуючи зміст статті 117 КЗпП України, яка передбачає відповідальність власника за порушення власником строків розрахунку при звільненні, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для задоволення позову в частині стягнення з військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 середній заробіток за затримку розрахунку при звільненні за період з 03.07.2019 р. по день фактичного розрахунку – 28.05.2020 р.  у розмірі 26348,55 грн.
Разом з тим, колегія суддів зазначає, що судом першої інстанції стягуючи середній заробіток за затримку розрахунку при звільненні у розмірі 16876,20 грн., не обгрунтував визначення саме цієї суми з  урахуванням розміру простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, співмірність можливого розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні, а тому колегія суддів дійшла висновку про скасування рішення суду першої інстанції з прийняттям постанови про стягнення з військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні за період з 03.07.2019 р. по день фактичного розрахунку – 28.05.2020 р. у розмірі 26348,55 грн.
При цьому, колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги про те, що відповідачем не було порушено прав позивача, оскільки позивач особисто прийняв рішення щодо звільнення та надав згоду на виключення його зі списків особового складу до повного розрахунку та про виплату грошової компенсації за неотриману додаткову відпустку за 2015-2019 роки, грошової компенсації двох днів щорічної основної відпустки за 2019 рік, матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань за 2019 рік із заявою не звертався, виходячи з наступного.
Відповідно до пункту 242 Положення №1153/2008, після надходження до військової частини письмового повідомлення про звільнення військовослужбовця з військової служби або після видання наказу командира (начальника) військової частини про звільнення військовослужбовець повинен здати в установлені строки посаду та підлягає розрахунку, виключенню зі списків особового складу військової частини і направленню на військовий облік до районного (міського) військового комісаріату за вибраним місцем проживання.
Особа, звільнена з військової служби, на день виключення зі списків особового складу військової частини має бути повністю забезпечена грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням. Військовослужбовець до проведення з ним усіх необхідних розрахунків не виключається без його згоди зі списків особового складу військової частини.
За правилами статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.
В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.
Статтею 117 КЗпП України обумовлено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.
Як уже зазначено, стаття 116 КЗпП оперує поняттям «всі суми, що належать працівнику», а стаття 117 цього Кодексу передбачає санкцію за невиплату відповідних сум при звільненні.
Отже, чинним законодавством передбачає обов`язок виплатити військовослужбовцю, який звільняється всі суми, що йому належать, зокрема грошову компенсацію за неотриману додаткову відпустку, грошову компенсацію за щорічну основну відпустку, матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань на день виключення зі списків особового складу військової частини.
Отже, грошова компенсація за неотриману додаткову відпустку за 2015-2019 роки, грошова компенсація двох днів щорічної основної відпустки за 2019 рік та матеріальна допомоги для вирішення соціально-побутових питань за 2019 рік входять до складу належних звільненому працівникові сум у розумінні статті 116 КЗпП України.
Таким чином, застосування передбаченої статтею 117 КЗпП України відповідальності здійснюється у разі невиплати такої допомоги на день виключення особи зі списків особового складу військової частини.
Виключенням із цього правила є надання військовослужбовцем на те відповідної згоди, передбаченої пунктом 242 Положення №1153/2008.
Вказаний висновок відповідає висновкам Верховного Суду, викладеним у постанові від 30.11.2020 року у справі № 480/3105/19.
Указані висновки корелюються з позицією Великої Палати Верховного Суду, наведеною в постанові від 26 лютого 2020 року у справі № 821/1083/17, згідно з якою під «належними звільненому працівникові сумами» необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).
Колегія суддів зазначає, що матеріали справи не містять згоди позивача на виключення  його зі списків особового складу військової частини до повного розрахунку.
Посилання відповідача на аркуш співбесіди від 01.08.2018 року, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки бесіда стосувалася подальшого проходження військової служби позивачем та не стосувалась нарахування  та виплати грошового забезпечення, компенсацій та інших виплат. 
Крім того, колегія суддів зауважує, що позивача було звільнено за станом здоров`я, а не за власним бажанням як стверджує відповідач в апеляційній скарзі.
При цьому посилання відповідача в апеляційній скарзі на те, що на момент звільнення ОСОБА_1 не було наказу військової частини про виплату йому матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань та відсутність коштів виділених Міністерством оборони, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки відсутність наказу та відсутність коштів не є законодавчо визначеною підставою затримки розрахунку при звільненні.
Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 315 Кодексу адміністративного судочинства України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.
Згідно п. 4 ч. 1 ст. 317 Кодексу адміністративного судочинства України підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
Враховуючи вищезазначене, колегія суддів дійшла висновку, що рішення  Сумського окружного адміністративного суду від 24.06.2020 по справі № 480/2889/20 підлягаю скасуванню, з прийняттям постанови про часткове задоволення позову.
Щодо заявленого клопотання відповідача про повернення сплаченого ним судового збору, колегія суддів зазначає наступне. 
Приписами ч.2 ст. 132 КАС України визначено, що розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.
          Закон України "Про судовий збір" від 8 липня 2011 року № 3674-VI визначає правові засади справляння судового збору, платників, об`єкти та розміри ставок судового збору, порядок сплати, звільнення від сплати та повернення судового збору.
          Пунктом 1 ч.1 ст.7 вищевказаного Закону визначено, що сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду в разі зменшення розміру позовних вимог або внесення судового збору в більшому розмірі, ніж встановлено законом.
          Колегія суддів зауважує, що відповідачем за подання  апеляційної скарги у цій справі підлягав сплаті судовий збір у розмірі 1261,20 грн., однак відповідачем надано платіжне доручення № 27 від 27 серпня 2020 року про сплату судового збору у розмірі 336,67 грн. та  платіжне доручення № 1262 від 27 серпня 2020 року про сплату судового збору у розмірі 3938,33 грн., (а.с. 128-129). Таким чином, за подання апеляційної скарги у цій справі  відповідачем надано платіжне доручення про внесення судового збору в більшому розмірі, ніж встановлено законом.
При цьому, оплату судового збору за подання  апеляційної скарги у цій справі було здійснено військовою частиною НОМЕР_2 (ЄДРПОУ НОМЕР_3 ) на  фінансовому забезпеченні якої перебуває військова частина НОМЕР_4 (ЄДРПОУ НОМЕР_5 )
Отже, з огляду на те, що за подання  апеляційної скарги у цій справі було внесено судовий збір в більшому розмірі, ніж встановлено законом, і відповідачем заявлено відповідне клопотання про повернення  судового збору до суду апеляційної інстанції, колегія суддів вважає, що воно підлягає задоволенню.
Керуючись ст. ст. 242, 243, 250, 308, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційні скарги ОСОБА_1 та Військової частини НОМЕР_1  задовольнити частково.
Рішення Сумського окружного адміністративного суду від 24.06.2020 року по справі №480/2889/20  скасувати.
Прийняти  постанову, якою позов ОСОБА_1 до  Військової частини НОМЕР_1 про стягнення середнього заробітку задовольнити частково.
Стягнути з Військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 середній заробіток за затримку розрахунку при звільненні за період з 03.07.2019 р. по день фактичного розрахунку – 28.05.2020 р. – у розмірі 26348 (двадцять шість тисяч триста сорок вісім) грн. 55 коп.
В задоволенні іншої частини позову відмовити.
Повернути Військовій частині НОМЕР_2 ( ЄДРПОУ НОМЕР_3 ) сплачений судовий збір у розмірі 3013,80 (вісімсот сорок) грн. 80 коп. перерахований згідно платіжного доручення  №1262 від 27.08.2020 р. на реквізити: "отримувач УДКСУ в Основ`янському районі м. Харкова, код отримувача (ЄДРПОУ) 37999628, банк: Казначейство України (ЕАП),  номер рахунку – UA508999980313121206081020011, призначення платежу  - 101; НОМЕР_3 ; НОМЕР_6 ;2800; судовий збір за апеляційною скаргою в/ч НОМЕР_2 ( НОМЕР_1 ) на рішення Сумського окружного адміністративного суду 24.06.20 № 480/2889/20, Другий апеляційний адміністративний суд . 
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя 	(підпис)	Я.М. Макаренко	
Судді	(підпис)  (підпис) 	В.А. Калиновський    З.О. Кононенко   	
Повний текст постанови складено  29.01.2021 року