У х в а л а
2 березня 2021 року
м. Київ
Справа № 461/12525/15-ц
Провадження № 14-190цс20
Велика Палата Верховного Суду у складі:
судді-доповідача Пророка В. В.,
суддів Анцупової Т. О., Британчука В. В., Власова Ю. Л., Григор`євої І. В., Гриціва М. І., Гудими Д. А., Золотнікова О. С., Данішевської В. І., Єленіної Ж. М., Катеринчук Л. Й., Князєва В. С., Крет Г. Р., Лобойка Л. М., Пількова К. М., Рогач Л. І., Ситнік О. М., Сімоненко В. М., Ткача І. В.
ознайомилася з матеріалами справи за позовом Львівської міської ради (далі - позивач) до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , Першої Львівської державної нотаріальної контори, треті особи, які не заявляють самостійні вимоги щодо предмета спору, - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , Львівське комунальне підприємство «Центральне», - про визнання спадщини відумерлою, визнання свідоцтва про право на спадщину за законом і договору купівлі-продажу квартири недійсними, скасування рішень про державну реєстрацію права власності та витребування майна з чужого незаконного володіння
за касаційною скаргою ОСОБА_2 на постанову Львівського апеляційного суду від 6 березня 2020 року та
в с т а н о в и л а :
у грудні 2019 року позивач звернувся до суду з позовною заявою, у якій просив:
-                  визнати недійсним оформлене приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Шапіро І. В. (далі - нотаріус) і зареєстроване в реєстрі за № 174 свідоцтво про право власності на спадщину за законом від 24 лютого 2015 року, згідно з яким ОСОБА_1 (далі - продавець) отримав право на спадщину на квартиру АДРЕСА_1 загальною площею 27,20 кв. м (далі - квартира), і скасувати відповідне рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (індексний номер 19579272) від 24 лютого 2015 року;
-                  визнати спадщину на квартиру відумерлою;
-                  визнати недійсним нотаріально посвідчений договір купівлі-продажу квартири, який 18 березня 2015 року продавець уклав із ОСОБА_2 (далі - покупець), і скасувати відповідне рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (індексний номер 20099436) від 18 березня 2015 року;
-                  витребувати від покупця квартиру на підставі статті 388 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України).
Мотивувала позов так:
-                    ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_5 (далі - спадкодавиця), після смерті якої відкрилася спадщина на квартиру;
-                   28 січня 2015 року Галицький районний суд м. Львова ухвалив рішення у справі № 461/15161/14 за позовом продавця до ОСОБА_6 , згідно з яким задовольнив позов, встановив факт проживання продавця однією сім`єю зі спадкодавицею і визнав за продавцем право на спадкування за законом після смерті спадкодавиці;
-                   24 лютого 2015 року нотаріус на підставі судового рішення у справі № 461/15161/14 від 28 січня 2015 року видала продавцеві свідоцтво про право на спадщину за законом на квартиру (далі - свідоцтво про право на спадщину за законом);
-                   того ж дня на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (індексний номер 19579272) у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно було зареєстроване право власності продавця на квартиру (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна - 582352646101);
-                   18 березня 2015 року продавець на підставі договору купівлі-продажу продав квартиру покупцеві (далі - договір купівлі продажу). Того ж дня на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (індексний номер 20099436) до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно було внесено відповідний запис за № 9091022 про право власності покупця на квартиру;
-                   19 червня 2015 року Апеляційний суд Львівської області ухвалив рішення, згідно з яким скасував рішення Галицького районного суду м. Львова від 28 січня 2015 року й ухвалив нове рішення: відмовити у задоволенні позову продавця до ОСОБА_6 про встановлення факту проживання продавця однією сім`єю зі спадкодавицею і визнання права на спадкування за законом після смерті спадкодавиці;
-                   оскільки свідоцтво про право на спадщину за законом було видане на підставі судового рішення, яке надалі було скасоване, зазначене свідоцтво є недійсним;
-                   враховуючи те, що у спадкодавиці відсутні спадкоємці за заповітом і за законом, спадщину слід визнати відумерлою; всі процедури для цього виконані;
-                   згідно з висновком Верховного Суду України від 16 квітня 2014 року у справі № 6-14цс13 майно, яке вибуло з володіння власника на підставі рішення суду, ухваленого щодо цього майна, але надалі скасованого, вважається таким, що вибуло з володіння власника поза його волею, і в такому випадку первісний власник має право витребувати майно від добросовісного набувача за правилами статті 388 ЦК України;
-                   враховуючи те, що покупець придбала квартиру в особи, яка не мала права її відчужувати, є підстави визнати недійсним договір купівлі-продажу та витребувати квартиру у покупця;
-                   рішення суду про задоволення позову про повернення майна, переданого за недійсним правочином, чи про витребування майна з чужого незаконного володіння є підставою для державної реєстрації права власності на відповідне майно за власником, а також скасування попередньої реєстрації.
29 листопада 2016 року Галицький районний суд м. Львова ухвалив рішення, згідно з яким у задоволенні позову відмовив. Мотивував рішення так:
-                  позивач не обґрунтував належним чином, у чому полягає порушення його прав і законних інтересів, для захисту яких він звернувся до суду, що є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог;
-                  спадщина була прийнята спадкоємцем за законом, а тому не може бути визнана відумерлою. Надалі успадкована квартира відчужена за договором купівлі-продажу і на даний час перебуває у приватній власності добросовісного набувача-покупця;
-                  звертаючись із позовом про визнання недійсним договору купівлі-продажу, стороною якого не був позивач, і про витребування майна із володіння власника, позивач застосував неналежний спосіб захисту. Він мав довести, як цей договір порушує його права та законні інтереси, але не довів такого порушення. Крім того, у разі визнання договору недійсним відчужене за ним майно має бути повернуте відчужувачеві, тобто продавцеві, а не позивачеві. Останній не є власником квартири, а тому не має права на її витребування;
-                  відповідно до квитанції ЛКП «Центральне» від 31 травня 2016 року про сплату комунальних послуг покупець продовжує добросовісно володіти належною їй квартирою та здійснює її утримання;
-                  позивач не надав доказів того, що покупець знала на час укладення договору купівлі-продажу про наявність судових спорів щодо квартири та про підстави набуття продавцем права власності;
-                  враховуючи відплатність оскарженого договору купівлі-продажу, наявність у діях власника волі на відчуження квартири, факт реєстрації права власності на неї та добросовісність набуття покупцем такого права, відсутні підстави для визнання недійсним договору купівлі-продажу та витребування кватири у її власника.
15 червня 2017 року Апеляційний суд Львівської області залишив рішення Галицького районного суду м. Львова без змін. Мотивував так:
-                  суд першої інстанції правильно виснував, що позивач не обґрунтував належним чином, у чому полягає порушення його прав і законних інтересів, для захисту яких він звернувся до суду;
-                  квартиру прийняв у спадщину спадкоємець за законом, надалі відчужив її за договором купівлі-продажу. На даний час вона перебуває у власності добросовісного набувача-покупця, а тому не розглядається як така, яку можна визнати відумерлою;
-                  позивач застосував неналежний спосіб захисту та не довів порушення його права договором купівлі-продажу;
-                  позивач не був стороною цього договору, а у разі визнання останнього недійсним не зможе відновити права на квартиру, якщо такі порушено, бо відчужене за договором майно слід буде повернути відчужувачеві-відповідачеві, а не позивачу;
-                  право на витребування майна з чужого незаконного володіння має лише власник майна, а позивач не є власником квартири;
-                  матеріали справи не підтверджують обставини, за яких можливе витребування майна;
-                  станом на момент укладення договору купівлі-продажу продавець мав зареєстроване право власності на квартиру, підтвердив це право, а також відсутність судових спорів щодо неї, відсутність заборони продажу та достовірність поданих документів про право власності на квартиру. Покупець оглянула квартиру у присутності її сина, представника продавця та маклера, оглянула надані продавцем документи, пересвідчилась у належності квартири продавцеві, а нотаріус таку належність перевірила;
-                  відповідно до квитанції ЛКП «Центральне» від 31 травня 2016 року про сплату комунальних послуг покупець продовжує добросовісно володіти належною їй квартирою та здійснює її утримання;
-                  позивач не надав доказів того, що покупець знала на час укладення договору купівлі-продажу про наявність судових спорів щодо квартири та про підстави набуття продавцем права власності. Тому позивач не довів, що покупець діяла недобросовісно під час купівлі квартири. Покупець є її добросовісним набувачем, і відповідно до статті 388 ЦК України відсутні підстави для її витребування;
-                  враховуючи відплатність оскарженого договору купівлі-продажу, наявність у діях власника волі на відчуження квартири, факт реєстрації права власності на неї та добросовісність набуття покупцем такого права, відсутні підстави для визнання недійсним договору купівлі-продажу та витребування кватири у її власника.
2 жовтня 2019 року Верховний Суд прийняв постанову, згідно з якою скасував ухвалу Апеляційного суду Львівської області від 15 червня 2017 року, а справу передав на новий розгляд до суду апеляційної інстанції. Мотивував постанову так:
-                  лише у разі відсутності спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття суд за заявою відповідного органу місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини може визнати спадщину відумерлою;
-                  юридичний факт, на підставі якого продавець набув право власності на квартиру, а саме рішення Галицького районного суду м. Львова від 28 січня 2015 року, скасував Апеляційний суд Львівської області 19 червня 2015 року. Тому права позивача щодо квартири є порушеними. Він вправі звертатися до суду з позовними вимогами про визнання спадщини відумерлою на підставі статті 1277 ЦК України, оскільки згідно з рішенням апеляційного суду від 19 червня 2015 року відсутній факт спільного проживання однією сім`єю спадкодавиці з продавцем, а останній не є спадкоємцем квартири за законом;
-                  апеляційний суд належно не перевірив доводи апеляційної скарги про порушення прав та інтересів позивача і не оцінив належно надані останнім докази. Оскільки від цього залежить висновок щодо визнання свідоцтва про право на спадщину та договору купівлі-продажу квартири недійсними та про витребування майна з чужого незаконного володіння, а Верховний Суд не може досліджувати докази та встановлювати обставини справи, її необхідно передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
6 березня 2020 року Львівський апеляційний суд прийняв постанову, згідно з якою рішення Галицького районного суду м. Львова від 29 листопада 2016 року скасував; ухвалив задовольнити позовні вимоги частково: визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом і скасувати відповідне рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень; визнати спадщину на квартиру відумерлою та «передати таку територіальній громаді міста Львова відповідно до закону»; витребувати на користь позивача квартиру від покупця У задоволенні позовних вимог про визнання недійсним договору купівлі-продажу та про скасування державної реєстрації за цим договором відмовив.
Мотивував постанову так:
        спадкодавиця мала квартиру у власності. Після її смерті свідоцтво про право на спадщину за законом отримав продавець, який за ціною 448 430,00 грн відчужив квартиру покупцеві на підставі договору купівлі-продажу. Станом на день укладення цього договору продавець «виступав власником зазначеної квартири на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом»;
        судове рішення, на підставі якого продавець отримав це свідоцтво, скасоване, тобто «зміна власника спірної квартири відбулась на підставі судового рішення, яке в подальшому було скасоване». Тому є підстави для скасування рішення суду першої інстанції у частині відмови у задоволенні вимоги про визнання зазначеного свідоцтва недійсним. Таку вимогу треба задовольнити відповідно до статті 1301 ЦК України;
        через те, що рішення Галицького районного суду міста Львова від 28 січня 2015 року скасував Апеляційний суд Львівської області згідно з рішенням від 19 червня 2015 року, яке є чинним, права позивача щодо квартири є порушеними. Він має право на визнання спадщини відумерлою на підставі статті 1277 ЦК України, бо продавець не був спадкоємцем квартири за законом, а факт відсутності спільного проживання продавця зі спадкодавицею встановив апеляційний суд у вказаному рішенні;
        встановивши відсутність спадкоємців за заповітом і за законом та дотримання позивачем вимоги про подання заяви про визнання спадщини відумерлою після спливу одного року з часу її відкриття, суд першої інстанції не врахував, що права позивача порушені, та помилково виснував про обрання позивачем невірного способу захисту, не вказавши, у який спосіб він міг захистити його інтерес. З огляду на вказане є підстави для задоволення вимоги про визнання квартири відумерлою спадщиною та «передачу її територіальній громаді відповідно до закону»;
        вимоги про визнання недійсним договору купівлі-продажу та про скасування за цим договором державної реєстрації права власності не підлягають задоволенню, оскільки позивач обрав невірний спосіб захисту. Проте це не виключає обґрунтованості та доведеності вимог про визнання спадщини відумерлою, визнання недійсним свідоцтва про право власності на майно, витребування квартири від добросовісного набувача та скасування державної реєстрації права власності на це майно.
30 березня 2020 року покупець подала касаційну скаргу, в якій просить скасувати постанову апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції. Скаржиться на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права. Мотивує касаційну скаргу так:
-                   покупець є добросовісним набувачем квартири. Можливість витребування майна від добросовісного набувача відповідно до статті 388 ЦК України має лише власник такого майна. На час звернення до суду позивач не був власником квартири, а тому суд не міг задовольнити вимогу про її витребування;
-                   задоволення віндикаційного позову та витребування квартири у добросовісного набувача на користь позивача призведе до порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції з прав людини та основоположних свобод (далі - Конвенція);
-                   апеляційний суд не врахував викладені у постановах Верховного Суду висновки щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, а саме такі:
1)                метою віндикаційного позову є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був незаконно позбавлений (постанова Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16-ц), а позивач у справі № 461/12525/15-ц ніколи власником квартири не був;
2)                «конструкція, за якої добросовісний набувач втрачає майно, і сам змушений шукати способи компенсації своїх втрат є неприйнятною та покладає на добросовісного набувача індивідуальний і надмірний тягар. Не може добросовісний набувач відповідати у зв`язку із бездіяльністю влади в рамках процедур, спеціально призначених для запобігання шахрайству при вчиненні правочинів з нерухомим майном. Факт незаконного відчуження та допущення продажу квартири не може породжувати правових наслідків для добросовісного набувача, проте, вочевидь, є підставою для виникнення обов`язку в органів місцевого самоврядування здійснити все необхідне, щоб відшкодувати збитки, завдані таким відчуженням» (постанови Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 20 березня 2019 року у справі № 521/8368/15-ц; від 26 вересня 2019 року у справі № 2-4352/11);
3)                витребування майна застосовується до відносин речово-правового характеру, якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин, і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору (постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 25 вересня 2019 року, оприлюднена в Єдиному державному реєстрі судових рішень 4 жовтня 2019 року, у справі № 759/14874/15-ц);
4)                можливість власника реалізувати його право витребувати майно від добросовісного набувача згідно зі статтею 388 ЦК України залежить від того, на якій підставі добросовісний набувач набув це майно у власність, а у разі набуття його за оплатним договором - також від того, як саме майно вибуло з володіння власника чи особи, якій власник це майно передав у володіння. Якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках (частина третя статті 388 ЦК України). Коло підстав, за яких власник має право витребувати майно від добросовісного набувача, є вичерпним (частини перша - третя статті 388 ЦК України) (постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 9 жовтня 2019 року у справі № 367/2829/16-ц);
5)                набувач визнається добросовісним, якщо при вчиненні правочину він не знав і не міг знати про відсутність у продавця прав на відчуження майна, наприклад, вжив усіх розумних заходів, виявив обережність, обачність для з`ясування правоможностей продавця на відчуження майна. У діях набувача не має бути і необережної форми вини, оскільки він не лише не усвідомлював і не бажав, але й не допускав можливості настання будь-яких несприятливих наслідків для власника. Набувач не може бути визнаний добросовісним, якщо на момент вчинення правочину з набуття майна право власності у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно було зареєстроване не за відчужувачем, або у цьому реєстрі був запис про судовий спір відносно цього майна (обтяження). Водночас запис у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про право власності відчужувача не є безспірним доказом добросовісності набувача (постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 10 жовтня 2019 року у справі № 592/7963/16-ц);
6)                наявність у діях власника волі на передання майна іншій особі унеможливлює витребування майна від добросовісного набувача (постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 жовтня 2019 року у справі № 367/5525/16-ц).
7 травня 2020 року на виконання ухвали Верховного Суду у складі судді Касаційного цивільного суду від 14 квітня 2020 року покупець подала уточнену касаційну скаргу (вх. № 17736/1/220-20 від 14 травня 2020 року)., в якій, зокрема, додатково згадала постанови Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 13 листопада 2019 року у справі № 645/4220/16-ц і від 18 березня 2020 року у справі № 199/7375/16-ц із висновками щодо застосування норм права, які вже раніше були вказані у касаційній скарзі, поданій 30 березня 2020 року (аналогічні тим, що сформульовані в інших постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 20 березня 2019 року у справі № 521/8368/15-ц і від 26 вересня 2019 року у справі № 2-4352/11).
4 червня 2020 року Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду постановив ухвалу про відкриття касаційного провадження. Підставою для відкриття провадження у справі стали доводи про неврахування апеляційним судом висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16-ц, 20 березня 2019 року у справі № 521/8368/15-ц, 26 вересня 2019 року у справі № 2-4352/11, 4 жовтня 2019 року у справі № 759/14874/15-ц, 9 жовтня 2019 року у справі № 367/2829/16-ц, 10 жовтня 2019 року у справі № 592/7963/16-ц, 16 жовтня 2019 року у справі № 367/5525/16-ц, 13 листопада 2019 року у справі № 645/4220/16-ц, 18 березня 2020 року у справі № 199/7375/16-ц.
1 грудня 2020 року Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду постановив ухвалу про призначення справи до розгляду в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами.
16 грудня 2020 року Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду постановив ухвалу, згідно з якою передав справу на розгляд Великої Палати Верховного Суду. Обґрунтував ухвалу так:
-                  у справі, яка переглядається, установлено, що зміна власника квартири відбулась на підставі судового рішення, яке надалі було скасоване, а квартира є відумерлою спадщиною;
-                  необхідно відступити від висновку Верховного Суду України про те, що майно, яке вибуло з володіння власника на підставі судового рішення, ухваленого щодо цього майна, але надалі скасованого, вважається таким, що вибуло з володіння власника поза його волею (постанови від 24 червня 2015 року у справі № 6-251цс15, від 21 грудня 2016 року у справі № 6-2233 цс 16, від 18 січня 2017 року у справі № 6-2776 цс 16);
-                  у справі є виключна правова проблема, вирішення якої необхідне для забезпечення розвитку права та формування єдиної правозастосовної практики щодо збалансування прав попереднього та нового власників майна;
-                  висновок апеляційного суду у справі № 461/12525/15-ц про витребування квартири є правильним з урахуванням вказаного висновку Верховного Суду України, але без урахування приписів статті 41 Конституції України, статті 321 ЦК України, статті 1 Першого протоколу до Конвенції, відповідної практики ЄСПЛ, а також без урахування наведеного вище висновку Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду, викладеного, зокрема, у постановах від 20 березня 2019 року у справі № 521/8368/15-ц і від 18 березня 2020 року у справі № 199/7375/16-ц.
Цей висновок Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду покупець навела як у касаційній скарзі, поданій 30 березня 2020 року, так і в уточненій касаційній скарзі, поданій 7 травня 2020 року. Проте у першій згадала його як такий, що викладений у постановах від 20 березня 2019 року у справі № 521/8368/15-ц і від 26 вересня 2019 року у справі № 2-4352/11, а в уточненій касаційній скарзі додатково зазначила постанови від 13 листопада 2019 року у справі № 645/4220/16-ц і від 18 березня 2020 року у справі № 199/7375/16-ц із тим самим висновком.
Згідно з частиною першою статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України; аналогічний припис закріплений у частині першій статті 10 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України)). Елементом верховенства права є принцип юридичної визначеності, який, зокрема, передбачає, що закон, як і будь-який інший акт держави, повинен характеризуватися якістю, щоби виключити ризик свавілля.
ЄСПЛ вказує на те, що поняття «якість закону» означає, що національне законодавство повинне бути доступним і передбачуваним, тобто визначати достатньо чіткі положення, аби дати людям адекватну вказівку щодо обставин і умов, за яких державні органи мають право вживати заходів, що вплинуть на конвенційні права цих людей (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справах «C. G. та інші проти Болгарії» від 24 квітня 2008 року (C. G. and Others v. Bulgaria, заява № 1365/07, § 39), «Олександр Волков проти України» від 9 січня 2013 року (Oleksandr Volkov v. Ukraine, заява № 21722/11, § 170)).
ЄСПЛ неодноразово зазначав, що формулювання законів не завжди чіткі. Тому їх тлумачення та застосування залежить від практики. І роль розгляду справ у судах полягає саме в тому, щоб позбутися таких інтерпретаційних сумнівів з урахуванням змін у повсякденній практиці (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справах «Кантоні проти Франції» від 11 листопада 1996 року (Cantoni v. France, заява № 17862/91, § 31, 32), «Вєренцов проти України» від 11 квітня 2013 року (Vyerentsov v. Ukraine, заява № 20372/11, § 65)).
З огляду на те, що принцип верховенства права вимагає юридичної визначеності стосовно застосування норм права, а Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду вважає за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права в подібних правовідносинах, викладеного, зокрема, в раніше ухвалених судових рішеннях Верховного Суду України, та вирішити виключну правову проблему для забезпечення розвитку права та формування єдиної правозастосовної практики щодо збалансування прав попереднього та нового власників майна, Велика Палата Верховного Суду приймає справу до розгляду.
Розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться (частина тринадцята статті 7 ЦПК України).
У суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (частина перша статті 402 ЦПК України).
Отже, Велика Палата Верховного Суду розглядатиме справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними в ній матеріалами та без проведення судового засідання (у письмовому провадженні).
Велика Палата Верховного Суду звертає увагу на те, що у випадку розгляду справи за матеріалами в паперовій формі судові рішення надсилаються в паперовій формі рекомендованим листом з повідомленням про вручення (частина одинадцята статті 272 ЦПК України).
Керуючись частиною тринадцятою статті 7, частиною першою статті 402, частинами третьою та п`ятою статті 403 ЦПК України, Велика Палата Верховного Суду
у х в а л и л а :
1.     Прийняти до розгляду справу за позовом Львівської міської ради до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , Першої Львівської державної нотаріальної контори, треті особи, які не заявляють самостійні вимоги щодо предмета спору, - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , Львівське комунальне підприємство «Центральне», - про визнання спадщини відумерлою, визнання свідоцтва про право на спадщину за законом та договору купівлі-продажу квартири недійсними, скасування рішень про державну реєстрацію права власності і витребування майна з чужого незаконного володінняза касаційною скаргою ОСОБА_2 на постанову Львівського апеляційного суду від 6 березня 2020 року.
2.     Призначити справу до розгляду Великою Палатою Верховного Суду в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними в ній матеріалами на 6 квітня 2021 року у приміщенні Верховного Суду за адресою: м. Київ, вул. Пилипа Орлика, 8.
3.     Надіслати учасникам справи копії цієї ухвали до відома.
Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання й оскарженню не підлягає.
Суддя-доповідач	 	В. В. Пророк	
Судді:	Т. О. Анцупова	Л. Й. Катеринчук	
 	В. В. Британчук	В. С. Князєв	
 	Ю. Л. Власов	Г. Р. Крет	
 	І. В. Григор`єва	Л. М. Лобойко	
 	М. І. Гриців	К. М. Пільков	
 	Д. А. Гудима	Л. І. Рогач	
 	О. С. Золотніков	О. М. Ситнік	
 	В. І. Данішевська	В. М. Сімоненко	
 	Ж. М. Єленіна	І. В. Ткач	
Відповідно до частини третьої статті 415 ЦПК України ухвалу оформив суддя Гудима Д. А.